Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: пров. Дружний, 12, с. Осинове Новопсковського району Луганської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.10.2013 померла його мати [PERSON] 16.08.2011 його мати залишила заповіт, згідно якого все своє майно заповіла йому. Він спадщину після смерті матері прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини і у встановлений законом строк не заявив про відмову від спадщини. 28.09.2016 він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: пров. Дружний, 12, с. Осинове Новопсковського району Луганської області, але йому було відмовлено, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок, у звязку з чим він змушений був звернутися до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 27.02.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засіданні на 26.03.2018 на 10-00 год. 26 березня 2018 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 18.04.2018. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден в повному обсязі. За таких підстав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи та без фіксування судового засідання технічним засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 жовтня 2013 року в с. Осинове Новопсковського району Луганської області померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивача [PERSON] серії І-ЕД №380369, виданим повторно 06.10.2016 Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області; свідоцтвом про смерть [PERSON] серії І-ЕД № 380593, виданим 29.10.2013 виконкомом Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області. За життя [PERSON] склала заповіт, який був 16.08.2011 посвідчений секретарем Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, зареєстрований в реєстрі за №205, відповідно до якого все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу [PERSON] Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 45239901 від 28.09.2016, зазначений вище заповіт на користь позивача є чинним. Матеріалами справи встановлено, що позивач спадщину, яка відкрилася після смерті матері [PERSON], померлої 27.10.2013, прийняв, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем і у встановлений законом шестимісячний строк не заявив про відмову від спадщини, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Новопсковської селищної ради Новопсковської територіальної обєднаної громади Луганської області 10.01.2018 за вих. № 38. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як спадкоємець за заповітом після смерті матері [PERSON] 28.09.2016 позивач звернувся до приватного нотаріуса Новопсковського нотаріального округу Луганської області із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа №59568484, (номер у нотаріуса 39/2016) від 28.09.2016, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №45240291 від 28.09.2016. Постановою нотаріуса від 12.10.2016 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій по оформленню спадкових прав після померлої [PERSON], а саме видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 12, розташований за адресою: пров.Дружний, с. Осинове Новопсковського району Луганської області, у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували право власності спадкодавця [PERSON] на вказаний будинок. В даний час позивач бажає реалізувати своє право на спадщину за заповітом після смерті матері, однак не може цього зробити так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно житловий будинок. Згідно звіту про оцінку майна, оціночна вартість житлового будинку за адресою: пров. Дружний, 12, с. Осинове Новопсковського району Луганської області, становить 61000,00 грн. Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулюється Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності з 27.01.2005. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Отже, виникнення права власності у спадкодавця на житловий будинок не залежало від державної реєстрації цього права. Оскільки, житловий будинок, що є предметом даного позову, був введений в експлуатацію в 1992 році, до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок державної реєстрації зазначеного житлового будинку, повинен був проводитися відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 (далі Інструкція). Відповідно до Інструкції, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. У період чинності вказаної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Отже, записи у погосподарських книгах можуть визнаватися в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Згідно записів погосподарської книги № 14 Осинівської сільської ради за 1996-2000 роки головою домогосподарства за адресою: пров. Дружний, 12, с. Осинове Новопсковського району Луганської області, була [PERSON] Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, підтверджено право власності померлої [PERSON] на домоволодіння за адресою: пров. Дружний, 12, с. Осинове Новопсковського району Луганської області. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~ Оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої матері [PERSON], спадкоємці, які мають обовязкову частку у спадщині, відсутні, позивач має право отримати у спадщину зазначене вище домоволодіння. Таким чином, є всі достатні правові підстави для визнання права власності на спадкове майно у вигляді домоволодіння за позивачем. За таких обставин, враховуючи інтереси позивача, а також те, що іншого шляху для захисту спадкових прав позивач не має, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи, а також визнані відповідачем. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору у розмірі 352,40 грн. та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Outcome: approved