Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 26.11.2010 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено кредитний договір № 14/12-909/2010. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Банк Кіпру» 26.11.2010 року було укладено договір іпотеки, згідно яким в іпотеку було передано спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому ПАТ «Банк Кіпру» відступило свої права вимоги за зобов`язаннями ПАТ «НЕОС БАНК» яке в свою чергу відступило ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит». У жовтні 2018 року позивачам стало відомо, що квартира [ADDRESS] 22 вересня 2017 року була продана ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» [PERSON] , який зареєстрував право власності та звернувся до суду з позовом про виселення їх зі спірної квартири. Заявляючи вимогу про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] позивачі посилаються на те, що відповідачем суттєво порушено положення ЗУ «Про іпотеку» та умови договору іпотеки від 26.11.2010 року. В судовому засіданні представник позивачів Макучкін Д.В. підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Представник третьої особи Коновал О.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що підстав визнання недійсності правочину спірного договору купівлі-продажу як це визнано ч. 1 ст. 215 ЦК України відсутні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.11.2010 року між ПАТ «Банк Кіпру» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 14/12-909/2010 відповідно до умов якого позичальнику було передано у тимчасове користування грошові кошти в сумі 240000,00 грн., строком до 25.11.2015 року зі сплатою 21,9 % річних за користування кредитними коштами (а.с. 70-71). 26.11.2010 року між ПАТ «Банк Кіпру» та [PERSON] , [PERSON] було укладено іпотечний договір , відповідно до умов якого іпотекодавцями було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 76-78). Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26.11.2010 року між ПАТ «Банк Кіпру» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 378-2010 відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником [PERSON] в повному обсязі грошових зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 14/12-909/2010 від 26.11.2010 року (72). В подальшому ПАТ «Банк Кіпру» відступив права вимоги за кредитним договором № 14/12-909/2010 від 26.11.2010 року до ТОВ «ЮРГРУП», яке в свою чергу відступило права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит», про що 04.04.2017 року було укладено договір № 04042017 відступлення права вимоги та акт прийому передачі документів (а.с. 66-69). Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» 10.04.2017 року направило на адресу позивачів вимогу-повідомлення, про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 173117,48 грн. та повідомило що в разі не виконання вимоги протягом 30 днів ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» набуде права власності на предмет іпотеки (а.с. 91). В зв`язку з невиконанням позичальником, вимог про повернення грошових коштів за кредитним договором № 14/12-909/2010 від 26.11.2010 року, між ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» та [PERSON] 22.09.2017 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.43-44). Перевіряючи доводи позовної заяви щодо незаконності відчуження спірної квартири, суд враховує наступне. Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ч.ч.1,2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (ч.5 ст.38 Закону України «Про іпотеку»). Пунктом 4.4 укладеного між сторонами іпотечного договору від 26.11.2010 року встановлено, що у разі порушення кредитного договору та/або цього договору, іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору. У такому випадку цей договір вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовстановлюючим документом. За вказаних вище обставин, суд вважає безпідставними та відхиляє доводи позовної заяви щодо укладення оспорюваного договору купівлі-продажу без згоди позивача, не у спосіб, передбачений умовами іпотечного договору та судовим рішенням. Крім того, відповідно до положень ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» невиконання іпотекодержателем умов щодо попереднього повідомлення іпотекодавця про намір продажу предмету іпотеки, може бути підставою для відповідальності іпотекодержателя за відшкодування завданих збитків та не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та необхідність відмови в задоволенні останніх в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України та в зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати слід покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed