Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду 15.06.2020 з указаним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 01.06.2017, у загальному розмірі 84528,84 грн. В обґрунтування пред`явленого позову позивач вказав, що 01.06.2017 [PERSON] позичив відповідачу кошти у сумі 52000,00 грн, які останній зобов`язався повернути 31.08.2017, про що зазначив у власноруч написаній розписці. Частину боргу у розмірі 4000,00 грн відповідач повернув [PERSON] 01.07.2017. Між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2020 укладено договір відступлення права вимоги, за яким [PERSON] відступив позивачу право вимоги за договором позики від 01.06.2017, укладеним з відповідачем, та має право вимагати повернення основної суми боргу, відсотків за користування коштами, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. У строк, який визначено договором, відповідач борг не повернув, а тому, позивач просить стягнути з [PERSON] відсотки за утримання коштів, за період з 01.09.2017 по 29.05.2020, у загальному розмірі 84528,84 грн, з яких 48000,00 грн - сума основного боргу; 10544,73 грн - інфляційні витрати; 3953,10 грн - 3% річних та 22031,01 грн - відсотки за користування позикою. Правом на участь у судовому засіданні сторони не скористалися, подавши через канцелярію суду заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Позивач [PERSON] пред`явлені вимоги підтримав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Юрцев В.С., позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін з урахуванням поданих ними заяв. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 01.06.2017, [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 52000,00 грн та зобов`язався їх повернути 31.08.2017 (а.с.7, 39). Частину боргу в сумі 4000,00 грн відповідач повернув 01.07.2017, про що свідчить підпис [PERSON] у зазначеній розписці (а.с.7, 39). За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, зі змісту вказаних норм закону вбачається, що наявність у кредитора на руках оригіналу розписки, а також відсутність розписки кредитора про повернення боргу свідчить про невиконання боржником свого зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, у розумінні ч. 1 ст. 514 ЦК України, у результаті укладання договору відступлення права вимоги новий кредитор одержує всі права першого кредитора у зобов`язанні, що існували на момент переходу цих прав. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2020 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого [PERSON] , як первісний кредитор, відступає [PERSON] , як новому кредитору, право вимоги за договором позики від 01.06.2017, що укладений з [PERSON] . Таким чином до [PERSON] переходить право вимагати від боржника повернення суми боргу, відсотків за користування коштами, інфляційного збільшення заборгованості, трьох відсотків річних (а.с. 8). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Зокрема, ч. 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ч. 2 ст.625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. За період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Окрім цього стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування коштами позивачем в тексті позовної заяви приведено розрахунок, де визначено розмір відсотків за користування позикою в розмірі 22031,01 грн, інфляційні витрати в розмірі 10544,73 грн, 3% річних у розмірі 3953,10 грн за період з 01.09.2017 по 29.05.2020. З даним розрахунком суд погоджується, підстав для перерахунку не вбачає. Також, вказаний розрахунок визнано відповідачем, оскільки доводів на його спростування не наведено, контр-розрахунку не надано. Виходячи з викладеного, встановивши, що договір позики укладено в належній простій письмовій формі, факт отримання коштів відповідачем підтверджується оригіналом написаної власноруч [PERSON] боргової розписки від 01.06.2017 та відповідачем визнається, доказів повернення боргу не надано, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 01.06.2017, у загальному розмірі 84528,84 грн, з яких: 48000,00 грн - сума основного боргу; 10544,73 грн - інфляційні витрати; 3953,10 грн - 3% річних; 22031,01 грн - відсотки за користування позикою. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, який на підставі п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 845,29 грн (1% ціни позову за позовну вимогу майнового характеру) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved