Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Харківенергоремонт» заборгованість з виплат на відрядження у розмірі 97840,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 384011,10 грн.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 травня 2010 року він був призначений на посаду генерального директора ТОВ «ХАРКЇВЕНЕРГОРЕМОНТ». За період знаходження на вказаній посаді, у зв'язку зі службовою необхідністю позивач виїжджав за межі України у службові відрядження до Російської Федерації, Німеччини, Кіпру, Бангладеш, у період з 17.05.2012 року по 02.12.2012 року. 03.12.2012 року позивач був звільнений із займаної посади. При звільненні з посади відповідачем не було проведений кінцевий розрахунок. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 травня 2010 року, відповідно до наказу №134-К від 03.05.2010 р., позивач був призначений на посаду генерального директора ТОВ «ХАРКЇВЕНЕРГОРЕМОНТ», код ЄДРПОУ 32832085.( а.с. 9) 03 грудня 2012 року, відповідно до наказу №134-К від 03.05.2010 р., позивач був звільнений з посади генерального директора ТОВ «ХАРКЇВЕНЕРГОРЕМОНТ», код ЄДРПОУ 32832085.( а.с. 9) За період знаходження на посаді генерального директора ТОВ «ХАРКЇВЕНЕРГОРЕМОНТ», у зв'язку зі службовою необхідністю позивач виїжджав за межі України у службові відрядження до Російської Федерації, Німеччини, Кіпру, Бангладеш, у період з 17.05.2012 року по 02.12.2012 року. Згідно листа Головного управління держпраці у Харківській області №Б-191/02.03/12.-14/0383 від 22.01.2016 року Управлінням з питань праці в ході перевірки встановлено, що заробітну плату, грошову компенсацію за всі не використанні дні щорічної відпуски виплачені позивачу 24.01.2013 року, а відрядні не виплачені, чим порушено вимоги частини першої статті 116 КЗпПУ, позивачу не відшкодовано витрати у зв'язку з службовим відрядженням у розмірі 97840,84 грн. (дев'яносто сім тисяч вісімсот сорок гривень 84 копійки). ( а.с. 10) 17.10.2016 року відповідач ТОВ «ХАРКІВЕНЕРГОРЕМОНТ» отримав від позивача письмову вимогу про сплату заборгованості за службові відрядження на картковий рахунок позивача відкритий у ПАТ «Укрексімбанк», про що свідчить повідомлення про вру/чення поштового відправлення за №6100132537409 від 27.09.2016 р. Не зважаючи на отриману вимогу, відповідач заборгованість за службові відрядження у сумі 97840,84 грн. позивачу не сплатив, про що свідчить довідка з ПАТ «Укрексімбанк» за №068-09/3460 від 26.10.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В абзаці 1 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що до структури заробітної плати належить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За змістом ст. 12 Закону України «Про оплату праці», яка передбачає інші норми і гарантії в оплаті праці, норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями. Законодавством встановлено, що працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством ( ст. 121 КЗпП України). Відповідно до п. п.5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати ,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Відповідно до відомості з центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів [PERSON], від 02.11.2016 р. за №78988/Б/20- 33-08-01-26, позивач за четвертий квартал 2012 року (жовтень 2012 року, листопад 2012 року та один робочий день у грудні 2012 року (03.12.2012 р.) отримав від ТОВ «ХАРКІВЕНЕРГОРЕМОНТ» (далі -ТОВ «ХАЕР) заробітну плату у розмірі 17988,24 грн. (сімнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят вісім гривень 24 копійки). Робочі дні за вказаний період складають разом 46 днів (23 робочі дні у жовтні + 22 робочі дні у листопаді + 1 робочий день у грудні). Далі суму заробітної плати 17988,24 : 46 (кількість днів) = 391,05 грн. за один день. 17988,24 - 391,05 = 17597,19 грн. (сума заробітної плати за останні 2 календарних місяця за винятком одного робочого дня у грудні 2012 року). Таким чином позивач за останні два місяця роботи на підприємстві ТОВ «ХАРКІВЕНЕРГОРЕМОНТ» (ТОВ «ХАЕР) отримав заробітну плату у розмірі - 17597,19 грн. (сімнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто сім гривень 19 копійок). Вказану суму 17597,19 : 45 робочих днів (за останні 2 місяця жовтень та листопад 2012 р.) = 391,05 грн. - середньоденний заробіток. Таким чином середньоденний заробіток позивача за останні два місяця роботи на посаді генерального директора ТОВ «ХАРКІВЕНЕРГОРЕМОНТ» складає - 391,05 грн. (триста дев'яносто одна гривна 05 копійок). Далі вказану суму 391,05 грн. перемножуємо на число робочих днів у місяці починаючи з грудня 2012 року по листопад 2016 року. ( 391.05 *982 дні=384011.10 грн.) Отже, загальна сума середнього заробітку позивача за весь час затримки складає 384011.10 грн. (триста вісімдесят чотири тисячі одинадцять гривень 10 копійок). З огляду на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість по витратам на відрядження, а також середній заробіток за затримку остаточного розрахунку при звільненні. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved