Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.04.2019 року відкрито провадження у даній справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.07.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. В судові засідання 19.11.2019 року та 26.11.2019 року відповідачі не з`явились, повідомлялись судом про дату, час та місце проведення судових засідань за місцем реєстрації, проте за місцем реєстрації не проживають, отже суд позбавлений можливості іншим способом сповістити відповідачів. Представник позивача подала письмове клопотання про розгляд справи у свою відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечувала, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідно до положення ст. 131 ЦПК України визначений обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання : учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи; у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться; якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи; положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду; учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідачі з власної ініціативи не скористались своїм правом на доступ до справедливого суду, не повідомили суду свого нового місця проживання (перебування), за місцем своєї реєстрації не проживають (відсутні), що повністю доведено зібраними по справі матеріалами. Місце реєстрації відповідачів підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування за жовтень 2018 року. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.11.2019 року постановлено розгляд даної справи у заочному порядку за наявними у ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані докази суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що 03.07.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0035/82/77564, згідно із яким позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 234 600 доларів США, на споживчі цілі та сплату комісії банку, з кінцевим строком повернення кредиту 03.07.2017 року, а відповідач прийняв на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом зі сплатою 13,50 % річних, та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами, відповідно до п. 1.4 кредитного договору, а саме згідно графіку погашення кредиту, та відсотків за кредитом, відповідно до додатку № 2 до кредитного договору. 03.07.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір поруки № 014/0035/82/77564/1 до кредитного договору № 014/0035/82/77564 від 03.07.2007 року. Згідно з п. 1.2 договору поруки № 014/0035/82/77564/1 від 03.07.2007 року [PERSON] на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати солідарно в повному обсязі по зобов`язанням [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору № 014/0035/82/77564 від 03.07.2007 року. В забезпечення виконання даного кредитного договору було укладено: Договір іпотеки, посвідчений 04.07.2007 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О.М., реєстровий номер 1342, відповідно до змісту якого [PERSON] передав в іпотеку ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку, кадастровий номер 5122786400:02:001:1477, загальною площею 0,145 га, з них: ріллі - 0,126 га, під забудовою - 0,019 га, з земель житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 10.08.2017 року між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ПАТ «Юнекс Банк» укладено договір, про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки від 03.07.2007 року, де сторонами виступали [PERSON] , [PERSON] , ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». 10.08.2017 року між ПАТ «Юнекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» укладено договір відступлення права вимоги № 2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором та договором поруки від 03.07.2007 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП». Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.11.2018 року з правових підстав статей 512, 514 ЦК України замінено сторону у зобов`язанні Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп». Відповідно до змісту п. 4.5 договору іпотеки визначений спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реалізації предмета іпотеки, на який звертається стягнення за виконавчим написом нотаріуса, яка проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. 14.07.2017 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. виданий виконавчий напис № 1044 про звернення стягнення на житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, а також земельну ділянку, кадастровий номер 5122786400:02:001:1477, загальною площею 0,145 га, з них: ріллі - 0,126 га, під забудовою - 0,019 га, з земель житлової та громадської забудови, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належать на праві власності [PERSON] , з метою задоволення вимог за кредитним договором № 014/0035/82/77564 від 03.07.2007 року на суму 3254589 грн. 54 коп. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року № 815/4344/17 замінено сторону виконавчого провадження - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп». 31.08.2018 року ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» надійшло повідомлення № 3798 приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., що в результаті перших електронних прилюдних торгів вищевказане нерухоме майно (предмет іпотеки) не було реалізовано, що підтверджено протоколом № 355180 від 31.08.2018 року. 04.09.2018 року приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. видано акт ВП № 56556629 про реалізацію предмета іпотеки. На цій підставі іпотекодержатель скористався своїм правом і залишив непроданий з прилюдних торгів предмет іпотеки за початковою (стартовою) ціною 1616671,00 грн. 01.10.2018 року ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» зареєструвало своє право власності на предмет іпотеки, що підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 139785898, № 139787040. 05.10.2018 року ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» направило на адресу [PERSON] вимогу про добровільне виселення з житлового будинку, власником якого є позивач. Згідно інформації Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Матеріали справи містять докази того, що відповідачі фактично не проживають у вказаному житловому будинку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Отже питання припинення права на зайняття житлового приміщення слід ретельно оцінити на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недобросовісність дій позивача судом не встановлена. Детальний аналіз змісту ст. 405 ЦК України та ст. 156 Житлового кодексу УРСР дозволяє дійти висновку, що право членів сім`ї власника (зокрема колишніх членів сім`ї власника) на користування жилим приміщенням є похідним від права власника, і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї втрачають право користування цим приміщенням. Правилом ст. 406 ЦК України визначені підстави припинення сервітуту (права користування). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Разом із тим, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). У відповідності до ч. 1. ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредитних коштів, тобто законних обмежень щодо позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням не встановлено. Таким чином, суд знаходить обгрунтованими доводи позову, і тому він підлягає задоволенню. Питання судових витрат не порушувалось. Суд за правилом ст. 267 ЦПК України може визначити порядок його виконання. На підставі наведеного,

Outcome: approved