Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом до ПАТ «Банк Восток», у якому посилаючись на укладений між сторонами договір банківського рахунку та надання відповідачем за такими договором послуг неналежної якості, просив суд зобов'язати банк виконати його платіжні доручення у іноземній валюті. В обґрунтування заявленого позову позивач вказував, що між кожним із них та відповідачем укладено договір банківського рахунку, за якими відповідач взяв на себе зобов'язання з відкриття на ім'я позивача банківського рахунку та його обслуговування, однак, коли позивач звернувся до банку у визначеному законодавством та договором порядку з платіжними дорученнями у іноземній валюті та належними супровідними документами, банком було відмовлено у виконанні таких доручень із посиланням на Постанову НБУ №758 від 01.12.2014 року. Виходячи з зазначеної банком причини відмови у виконанні доручень позивач, вважаючи такі підстави необґрунтованими та надуманими, вважає, що банком надаються послуги у неналежній якості, та за такого просить суд захистити його права споживача такої послуги шляхом зобов'язання банку виконати його обов'язок з виконання платіжних доручень. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги та обставини, викладені у позові - підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та вказувала на законність та обґрунтованість відмови банку у виконанні платіжних доручень у іноземній валюті, просила суд долучити до матеріалів справи письмові заперечення та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків про обставини справи та кореспондуючі ним правовідносини. Позивачем з метою відкриття поточних рахунків в іноземній валюті в ПАТ «БАНК ВОСТОК» для зберігання грошових коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів було укладено з Відповідачем договір банківського рахунку, а саме - договір банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті №0/7206/Т від 17.01.2012 року. Згідно умов такого договору банк зобов'язався відкрити Позивачу поточний рахунок у валюті ЄВРО та здійснювати розрахункові операції за дорученням клієнта (п.п.1.1., 2.1.1. та 2.1.2 Договору банківського рахунку, копія якого долучена до матеріалів справи). На виконання умов Договору банківського рахунку банком було відкрито відповідний поточний рахунок. 03 грудня 2014 року позивач звернувся до відділення №1 ПАТ «БАНК ВОСТОК» з метою здійснення переказів грошових коштів за кордон з його рахунку та надав усі передбачені законодавством України та умовами укладеного з Банком Договору банківського рахунку документи на здійснення цих операцій, зокрема Позивачем було подано до Банку Індивідуальну ліцензію №85 на здійснення інвестиції за кордон, видану Національним банком України 17.07.2014 року (копія якої долучена до матеріалів справи) та наступні платіжні доручення: - Платіжне доручення в іноземній валюті №03 від 03.12.2014 року, згідно якого з рахунку [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER]) [NUMBER] у ПАТ «БАНК ВОСТОК» підлягала перерахуванню іноземна валюта у сумі 100 000,00 ЄВРО на рахунок № [NUMBER] (IBAN: DE11 [NUMBER]) в Філії для приватних клієнтів м. Людге Ощадного банку Падерборн-Детмольд, Республіка Німеччина (копія вказаного Платіжного доручення додається до цієї позовної заяви - додаток №3); - Платіжне доручення в іноземній валюті №04 від 03.12.2014 року, згідно якого з рахунку [PERSON] підлягала перерахуванню іноземна валюта у сумі 100 000,00 ЄВРО на рахунок № [NUMBER] (IBAN: DE11 [NUMBER]) в Філії для приватних клієнтів м. Людге Ощадного банку Падерборн-Детмольд, Республіка Німеччина. - Платіжне доручення в іноземній валюті №05 від 03.12.2014 року, згідно якого з рахунку [PERSON] підлягала перерахуванню іноземна валюта у сумі 100 000,00 ЄВРО на рахунок № [NUMBER] (IBAN: DE11 [NUMBER]) в Філії для приватних клієнтів м. Людге Ощадного банку Падерборн-Детмольд, Республіка Німеччина. - Платіжне доручення в іноземній валюті №06 від 03.12.2014 року, згідно якого з рахунку [PERSON] підлягала перерахуванню іноземна валюта у сумі 100 000,00 ЄВРО на рахунок № [NUMBER] (IBAN: DE11 [NUMBER]) в Філії для приватних клієнтів м. Людге Ощадного банку Падерборн-Детмольд, Республіка Німеччина. - Платіжне доручення в іноземній валюті №07 від 03.12.2014 року, згідно якого з рахунку [PERSON] підлягала перерахуванню іноземна валюта у сумі 100 000,00 ЄВРО на рахунок № [NUMBER] (IBAN: DE11 [NUMBER]) в Філії для приватних клієнтів м. Людге Ощадного банку Падерборн-Детмольд, Республіка Німеччина. Копії відповідних доручень долучено до матеріалів справи. В свою чергу відповідач, посилаючись на Постанову НБУ від 01.12.2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», повернув позивачу зазначені платіжні доручення без виконання, про що свідчать долучені до матеріалів справи копії платіжних доручень з відповідними відмітками Банку про відмову та лист банку з обґрунтуванням відмови. Вказані обставини справи, згідно пояснень представників сторін, що були надані у судовому засіданні сторонами, ними не заперечуються. Згідно тексту листа, що був надіслані банком на адресу позивача, відповідач обґрунтував свою відмову від виконання вказаних вище платіжних доручень посиланнями на Постанову НБУ від 01.12.2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», згідно якої (п.п. 14 п. 6): запроваджуються такі заходи щодо діяльності банків та фінансових установ, зокрема, забороняється проведення таких операцій в іноземній валюті: на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України (крім випадків здійснення операцій на підставі індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України, виданих Національним банком України юридичним особам, та на переказування за межі України іноземної валюти резидентом-гарантом (поручителем) у межах забезпечених гарантією (порукою) зобов'язань за кредитом, наданим міжнародною фінансовою організацією або іноземним експортно-кредитним агентством). Проте, суд погоджується із думкою позивача, про те, що вказані положення Постанови не підлягають застосуванню до проведення операцій на виконання зазначених платіжних доручень позивача виходячи з наступного. Постановою КМ України від 28.12.1992, № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» визначено: «п. 2. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер», «п. 3. На державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб'єктами нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом)», « 4. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що: а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації». Проте, вказана вище Постанова НБУ не зареєстрована Міністерством юстиції України у Державному реєстрі нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, що свідчить про те що вказана Постанова не має неперсоніфікованого характеру та не регулює права, свободи й законні інтереси громадян. Крім того, згідно Індивідуальної ліцензії №85 Національний банк України відповідно до підпункту «у» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє Резиденту [PERSON] здійснити інвестицію за кордон в межах обсягу і виду валютних цінностей, що інвестуються - 3 500 000,00 (три мільйони п'ятсот тисяч, 00) ЄВРО. Декрет Кабінету міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлює, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом (п.1 ст. 5 Декрету). Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину (п.4. ст.5 Декрету). Згідно Інструкції «Про порядок видачі індивідуальних ліцензій на здійснення інвестицій за кордон», затвердженої Постановою НБУ від 16.03.1999 року №122, «Індивідуальна ліцензія Національного банку України на здійснення інвестиції - належним чином оформлений письмовий дозвіл Національного банку України на право здійснення конкретним резидентом конкретної інвестиції. Для здійснення усіх видів інвестицій (незалежно від строків та сум) резидентам потрібно обов'язково попередньо одержати ліцензії.» (п. 1.1. Інструкції). Власник ліцензії особисто пред'являє оригінал ліцензії уповноваженому банку, через який має переказуватися іноземна валюта за межі України (у разі здійснення інвестиції за кордон у безготівковій формі). Уповноважений банк на цій ліцензії робить відмітку, що має містити суму та дату переказування іноземної валюти за межі України, і зберігає її копію з відмітками в установленому Національним банком України порядку. (п.3.5. Інструкції). Отже, вказане вище свідчить про правомірність вимог позивача про проведення перерахунку грошових коштів на зазначені рахунки. Враховуючи викладене та те, що між сторонами по справі було укладено вищевказаний договір банківського рахунку, за якими банк взяв на себе зобов'язання з своєчасного та повного здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів за дорученнями позивача, суд доходить висновку про те, що банком у порушення умов зазначеного договору було відмовлено позивачу у виконати платіжного доручення в іноземній валюті. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», визначено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг (у тому числі відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій) Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Пункт 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з викладеного, та приймаючи до уваги положення п.5 ч.2 ст. 16 ЦПК України, відповідно до якого способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність їх задоволення. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» та ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, такий судовий збір стягується з відповідача в дохід держави, пропорційно до задоволеної, чи відхиленої частини вимог. За викладеного, зважаючи на те, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» про зобов'язання вчинити дії задоволено у повному обсязі, суд доходить висновку про те, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved