Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача, вказував на те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої зобовязання позичальника за кредитним договором, у яких позивач виступає кредитором, в наслідок чого за такими зобовязаннями утворилась заборгованість. Так за договором 366/F від 09.03.2006р. до якого були укладені Додаткові угоди №1 від 31.08.2007р., №2 від 22.02.2010р. із Додатком № 1 (Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобовязань Позичальника), №3 від 23.07.2010р. із Додатком № 1, №4 від 20.11.2012р., станом на 01.03.2016 року заборгованість позичальника складає 127564,70 доларів США та 241626,20 грн., яка складається з: 107042,31 доларів США заборгованість за наданим кредитом (основний борг), 20522,39 доларів США заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, 241\~626,20 гривень заборгованість за пенею за несплату процентів за користування кредитом. Належне виконання вказаних зобовязань забезпечено порукою [PERSON] та [PERSON], про що укладено самостійні договори поруки. З викладеного, та посилаючись на належне виконання банком умов зазначених договорів норми законодавства представник позивача, зауважуючи про те, що солідарний характер відповідальності боржника та поручителя не вказує на наявність солідарної відповідальності між поручителями, а тому просила суд стягнути вказану заборгованість солідарно з [PERSON] та [PERSON], та солідарно з [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених у позові пояснень, просила суд задовольнити позов. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] не заперечував проти фактів укладення та підписання угод, про що було наголошено неодноразово, та разом з тим заперечував проти позову. Представник відповідачів пояснив, що 09.03.2006р. між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» був укладений кредитний договір №366/F. З метою забезпечення зобовязань [PERSON] перед банком, [PERSON] уклала з ВАТ «Морський транспортний банк» договір поруки № 2313-С від 09.03.2006р. із додатковими угодами № 1 від 22.02.2010р., № 2 від 23.07.2010р. В період з 2010 по 2013 роки з метою недопущення прострочення виконання зобовязань за кредитним договором, [PERSON] сплатила ВАТ «Морський транспортний банк» грошову суму у розмірі 1086665,00 доларів США. До того ж, [PERSON] не є стороною кредитного договору та не може відповідати по зобовязаннях [PERSON] [PERSON] з метою забезпечення зобовязань [PERSON] перед банком, також уклала з ВАТ «Морський транспортний банк» договір поруки № 2314-С від 09.03.2006р. із додатковими угодами № 1 від 22.02.2010р., № 2 від 23.07.2010р., але її дочка [PERSON] сплатила велику суму грошових коштів у виконання кредитного договору і [PERSON] не може відповідати по кредитних зобовязаннях [PERSON] У судові засідання 28.04.2016 року та 03.06.2016 року відповідач [PERSON] не зявився, про час та місце вирішення справи відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку, однак про поважні причини своєї неявки до суду не повідомив, ніяких заяв до суду на подавав. З викладених обставин, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] за обставинами розгляду справи повторно не зявилися до суду не повідомляючи при цьому про поважність причин такої неявки, суд, ухвалив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних доказів. Так, дослідивши доводи позову та надані учасниками справи усні пояснення, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне. 09 березня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №366/F від 09.03.2006 року до якого були укладені Додаткові угоди №1 від 31.08.2007 року., №2 від 22.02.2010 року. із Додатком № 1, №3 від 23.07.2010 року. із Додатком № 1, №4 від 20.11.2012 року. Відповідно до умов вказаного кредитного договору 09.03.2006 року банк надав відповідачу кредит 2500000,00 доларів США а відповідач зобов'язався повернути кредитні кошти згідно графіку повернення за кредитним договором до 09.03.2020 року, та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,0 процентів річнихза фактичний період користування кредитом, із розрахунку 360 календарних днів у році, від фактичної суми заборгованості за кредитом. Зазначені обставини підтверджуються кредитним договором №366/F від 09.03.2006 року із додатковими угодами №1 від 31.08.2007 року, №2 від 22.02.2010 року. із Додатком № 1, №3 від 23.07.2010 року, із Додатком № 1, №4 від 20.11.2012 року, письмовим повідомленням від 09.03.2006 року про видачу кредитних коштів, заявою - клопотанням на видачу траншу від 09.03.2006 року, меморіальним валютним ордером № 14 від 09.03.2006 року про зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника №22335154951840, довідкою по особовому рахунку 22335154951840 за 09.03.2006 року, копії яких долучені до матеріалів справи Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (ст.ст. 1046-1053) ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Кореспондуючими до ч.2 ст. 1050 ЦК України є п.п. 3.3.2., 3.3.7. кредитного договору, за якими у разі порушення позичальником якого-небудь зобовязання, в тому числі по поверненню кредиту, та/або сплаті відсотків за користування кредитом, банк має право, вимагати від позичальника дострокового повернення Кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, виконання інших зобовязань за кредитним договором у повному обсязі шляхом направлення позичальнику відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України, щодо зобовязань, строк зобовязань яких не настав, вважається таким, що настав в зазначену в повідомленні дату. Згідно долучених до матеріалів справи копій вимог та відомостей про їх направлення повідомлення про необхідність достроково повернути кредит, сплатити відсотки та штрафні санкції було направлено за вих. №303 від 11 лютого 2015 року за відомими банку адресами позичальника та поручителя. Позичальник отримав вимогу банку 17 лютого 2015 року, листи направлені на адреси інших відповідачів повернулися відправнику за закінченням терміну зберігання. При цьому суд зазначає про те, що відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] в супереч зазначеним правовим положенням та змісту укладених між сторонами кредитних договорів зобовязання з повернення кредитних коштів належним чином не виконує в наслідок чого станом на 01.03.2016 року його заборгованість складає 127564,70 доларів США та 241626,20 грн., з яких: ●заборгованість за наданим кредитом (основний борг) 107042,31 доларів США; ●заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами 20522,39 доларів США; ●заборгованість за пенею, що нарахована відповідно до п. 6.1 договору, за несплату процентів за користування кредитом 241\~626,20 гривень. Зазначені обставини підтверджуються долученим до матеріалів справи розрахунком заборгованості (а.с. 244). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового в зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути змінений у договорі. Згідно ч.1. ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Так, відповідно до п. 4.1. Кредитного договору забезпеченням належного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, зокрема, виступає: -порука фізичної особи [PERSON] (паспорт серія СМ № 751402, виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 12.07.2005 р., зареєстрована за адресою: [INFO], Реєстраційний номер облікової картки платника податківз Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER]); -порука фізичної особи [PERSON] (паспорт серія КЕ № 577378, виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 19.02.1997 р., зареєстрована за адресою: [INFO], корп. «А», кв. 91, Реєстраційний номер облікової картки платника податківз Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER]). Відповідно до вказаних договору поруки, копії яких долучені до матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON], кожна окремо, виступили поручителями за зобовязаннями [PERSON], що випливають з кредитного договору №366/F від 09.03.2006 року. З викладених обставин та правових положень, суд зауважує, що пояснення представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо сплати ними значної частини суд приймає, однак вказує, що такі обставини, з огляду на відсутні к кредитному договорі та договорах поруки ліміти відповідальності поручителів за зобовязаннями позичальника, не є належними запереченнями проти позову про стягнення непогашеної заборгованості, а тому доходить висновку про обґрунтованість вимог уточненого позову та необхідність його задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір пропорційно до кількості та характеру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved