Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнив, посилаючись на те, що 30.12.2011 року між сторонами укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач видав позивачу розписку про отримання в борг 70 000 євро. Строк повернення грошових коштів за розпискою - один місяць з дня вимоги. 14.06.2013 року [PERSON] направив [PERSON] повідомлення телеграфом з вимогою про повернення грошових коштів сумі 70 000 євро або еквівалент в національній валюті України. Відповідач отримав повідомлення особисто 19.06.2013 року, однак грошові кошти в установлений розпискою строк не повернув. В 2013 році відповідач повернув позивачеві частину грошових коштів, а саме 7 000 євро. Решту грошових коштів відповідачем не повернуто. Позивач просить стягнути з [PERSON] 63 000 євро в гривневому еквіваленті, що станом на 30.04.2014 року становить 996 203 гривні 37 копійок, а також судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в редакції від 30.04.2014 року, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, 30.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] 70 000 євро (сімдесят тисяч євро), на підтвердження чого [PERSON] власноручно написав позивачу розписку (а.с.5 - копія розписки). За договором строк повернення грошових коштів встановлений - один місяць з дня вимоги. 14.06.2013 року [PERSON] направив [PERSON] повідомлення телеграфом з вимогою повернення грошових коштів сумі 70 000 євро або еквівалент в національній валюті України (а.с.7 - копія повідомлення). Відповідач отримав повідомлення особисто 19.06.2013 року (а.с. 7-а - копія телеграми про вручення). Однак, протягом одного місяця з дня вимоги відповідач позику не погасив. Пізніше частину грошових коштів відповідач позивачеві повернув, а саме: 05.11.2012 року - 9 959 гривень, 11.01.2013 року - 3 000 євро, 05.02.2013 року - 2 000 євро, 05.03.2013 року - 1 000 євро, 05.04.2013 року - 1 000 євро, що підтверджується власноручно написаними позивачем розписками (а.с. 29 - 33 - копії розписок). Отже, загалом відповідач повернув [PERSON] 7 000 євро та 9 959 гривень (що еквівалентно на день повернення 969,62 євро). Неповернутими залишились грошові кошти в розмірі 62 030,38 євро (70 000 євро - 7 000 євро - 969,62 євро = 62 030,38 євро), що еквівалентно станом на 30.04.2014 року 980 871 гривні 02 копійкам з розрахунку 1 581,2752 грн. за 100 євро. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума в розмірі 980 871 гривня 02 копійки. Представник відповідача в судовому засіданні стверджував, що [PERSON] повернув позивачеві всю суму позичених грошових коштів, на підтвердження чого надав копії нібито розписок (а.с. 21 - 28). [PERSON] в судовому засіданні заперечував факт повернення грошових коштів, пояснивши, що надані відповідачем копії документів не є розписками про повернення грошових коштів за договором позики від 30.12.2011 року. Позивач зазначив, що ці документи були відповідачем підроблені в частині написання їх дати видачі, документи стосуються інших відносин з підприємством відповідача. Суд не приймає до уваги надані [PERSON] документи про передачу грошей (а.с. 21 - 28), оскільки в них не зазначено, що грошові кошти передає відповідач і саме за договором від 30.12.2011 року. Навпаки, документи виглядають як бухгалтерські бланки про видачу касиром [PERSON] грошових коштів [PERSON], й підставами видачі зазначені якісь цифри, а сума коштів і прізвище одержувача та касира надруковані. Також в цих бланках зазначено керівника - [PERSON] та головного бухгалтера - [PERSON] Отже, суд вважає, що відповідачем не доведений факт повернення позивачеві за договором від 30.12.2011 року грошових коштів, зазначених у вказаних вище бухгалтерських бланках. Суд також не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що розписка від 05.11.2012 року про отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 9 959 гривень не стосується повернення відповідачем грошей за договором від 30.12.2011 року. Ці грошові кошти отримані позивачем вже після укладення 30.12.2011 року договору позики, а до укладення цього договору ніяких зобов'язань відповідач перед позивачем не мав, про що зазначено в самому договорі. Також позивач зазначив, що інших договорів позики після 30.12.2011 року він з відповідачем не укладав. Оскільки позивачем не доведено, що грошові кошти в розмірі 9 959 гривень отримані ним за іншим договором, суд вважає їх поверненням частини позики і враховує цю суму при визначенні суми, що підлягає стягненню з відповідача за договором позики від 30.12.2011 року. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного, ст. ст. 510, 525, 526, 530, 533, 1046, 1048-1050 ЦК України,

Outcome: partial