Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.04.2010 року у розмірі 29 159,41 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22.04.2010 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н , відповідно якого позичальнику відкрито кредитну лінію з лімітом 13000 грн., під відсоткову ставку на залишок заборгованості. Відповідач скористалась кредитними коштами, проте не виконує прийняті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 27.10.2016 року має заборгованість в сумі 29 159,41 грн., де 12 694,05 грн. тіло кредиту, 3069,40 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 10 481,23 грн. нараховано пені за прострочене зобов'язання, 1050,00 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу, 500 грн. штраф у фіксованій частині, 1364,73 грн. штраф у відсотковій частині. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак позовна заява містить вимогу про розгляд справи у відсутність представника позивача. Відповідач надав заяву, в якій просить слухати справи без його участі, проти задоволення позову заперечував. 16.01.2017 року до суду надав заперечення проти позову. Просив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, посилаючись на те, що договір з позивачем є неукладеним, через невизначеність його істотних умов, а публічне розміщення на сайті позивача умов, тарифів та правил банку не є доведенням до відома клієнта істотних умов кредитного договору, до того ж, дані на сайті змінюються та встановити, чи діяли викладені у мережі Інтернет умови, тарифи, правила на день видачі кредиту неможливо. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, де одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. 22.04.2010 року відповідач [PERSON] заповнив анкету-заяву приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у якій зазначив, що просить надати йому зарплатну картку, а в графі бажаний кредитний ліміт визначив такий рівним нулю, напроти розділу кредитна картка відміток не проставляв, отже волевиявлення відповідача не було спрямовано на виникнення кредитних правовідносин з банком. Підпис відповідача у анкеті свідчить про отримання однієї картки та пін-коду до неї. Анкета - заява приєднання містить застереження наступного змісту: «Я згоден з тим, що дана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомлений та згідний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, котрі були представлені мені для ознайомлення у письмовому виді. Умови і Правила розміщенні на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.ua. Позивачем на підтвердження факту ознайомлення відповідача з Тарифами банку надано роздруківку з сайту банку, виконану 04.11.2011 року, а не в день укладення договору про надання банківських послуг. Не є належним доказом і наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки з його змісту неможливо встановити на яке число, місяць та рік діють ці Умови та правила, а позивач не позбавлений можливості у будь-який проміжок часу вносити зміни до них. Дані умови та правила взагалі не містять дати їх затвердження. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Посилання позивача на те, що умовами договору про надання банківських послуг відповідачу надана можливість розпоряджатись кредитними коштами, в межах кредитного ліміту, є абсолютно безпідставними, оскільки договором про надання банківських послуг кредитний ліміт та право на отримання кредиту не визначено, сторони погодили відносини з приводу випуску та обслуговування зарплатної картки, а не кредитної. Крім цього, позивач, зазнаючи про надання кредиту відповідачу на підставі заяви - анкети від 24.04.2010 року, надав розрахунок заборгованості станом на 31.10.2015 року, зі змісту якого вбачається, що перша операція за рахунком можливо відбулась (при відсутності належних доказів такої операції) 31.10.2013 року. Доказів випуску та отримання відповідачем саме кредитної картки позивачем не представлено. Суд приймає до уваги той факт, що кредитні кошти не можуть бути нараховані на зарплатну картку, оскільки для мети обліку погашення кредиту та відсотків за його використання банк мав відкрити окремий рахунок, доступ до якого забезпечити через випуск та вручення позичальнику кредитної картки. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності з ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватись й інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Згідно ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцептуючи оферту Банку відповідач підписом у заяві визнає та погоджується на запропоновані Банком умови. Умови та Правила, з якими ознайомлено відповідача і з якими він погодився в анкеті-заяві, не містять інформації коли та яким чином їх затверджено, посилання банку про те, що останні є умовами надання відповідачу кредиту ґрунтуються на припущеннях і тому не можуть бути покладені в основу доказування обставин викладених в позові. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що через не укладання сторонами по справі кредитного договору у передбачених законом порядку та формі, між ними не виникли кредитні правовідносини, а факт засвідчення підписом у анкеті - заяві про складання договору про надання банківських послуг, при відсутності волевиявлення відповідача на отримання кредиту, не може бути визнано належними та допустимими доказами про укладення сторонами кредитного договору на умовах визначених Умовами та Правилами надання банківських послуг, незрозуміло коли та ким затвердженими. Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами не виникли, підстав для задоволення позову не вбачається. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed