Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання права власності на 1/12 частину будинку [ADDRESS] , в якому зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.04.1985 року, посвідченому державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстрованому в реєстрі за № 1-1473 та зареєстрований в БТІ в реєстровій книзі за № 3/23 за реєстровим № 621/5523, [PERSON] купив у [PERSON] 5/12 частин житлового будинку [ADDRESS] . Під час укладення договору [PERSON] повідомила, що 1/12 частина будинку, належала її сестрі - [PERSON] , яка будинком взагалі не цікавилась та померла ще до угоди - в квітні 1983-1984року. Про спадкоємців [PERSON] нічого не відомо, у належній 1/12 частині будинку ніхто не проживав та не проживає. Інша Ѕ частина будинку належить [PERSON] . Фактично будинок розділений на дві частини, які виділені в натурі і позивач з відповідачем користуються окремими частинами будинку та кожен має свій вхід. 1/12 частина не виділена в натурі і фактично входить до частини будинку, якою користується позивач. Впродовж 34 років позивач утримує весь будинок, здійснює ремонт, доглядає за станом будівельних конструкцій, стін. Протягом строку володіння треті особи не заявляли своїх прав на домоволодіння чи на його частину. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали позивачу найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позивач не може ні оформити кадастровий номер на земельну ділянку, ні розпорядитися належною йому частиною житлового будинку, так як необхідна згода всіх співвласників (один з яких невідомий), у зв`язку з чим він звернувся до суду. Просить визнати право власності на 1/12 частину житлового будинку [ADDRESS] , за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач разом з представником адвокатом Козиряцкої І.М. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити оскільки вважали, їх законними та обґрунтованими. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Рошиян І.В. проти позову не заперечували, також пояснила, що позивач більше 30 років постійно користується Ѕ частиною будинку [ADDRESS] без жодних перешкод. Ніхто жодного разу, протягом всього часу не заявляв будь-які права на частину будинку, якою користується позивач. Вислухав пояснення учасників процесу, дослідив матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 1985 року [PERSON] та [PERSON] уклади договір купівлі-продажу 5/12 частин будинку [ADDRESS] . Договір зареєстровано в бюро технічної інвентаризації реєстрації в реєстровій книзі № 3/23 за реєстровим 621/5523 від 13.05.1985р. (а.с.12-13) З технічного паспорту на будинок [ADDRESS] вбачається, що власниками зазначеного будинку були [PERSON] - 1/12 частина, [PERSON] - 5/12 частин та [PERSON] - Ѕ частина (а.с.14-17) З копії спадкової справи, яка надійшла з Другої Запорізької державної нотаріальної контори, після [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрита спадкова справа № 176 за 1985 рік, яка розпочата 13.04.1985р. та до теперішнього часу не закрита, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулись чоловік та дочка померлої - [PERSON] , 1925р.н. та [PERSON] , [INFO] . Проте, з 13.04.1985 року до теперішнього часу спадкоємцями не здійснено жодної дії для подальшого прийняття та оформлення спадщини, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст.. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.200ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже в судовому засіданні було встановлено, що позивач з часу укладання договору купівлі-продажу 5/12частин будинку [ADDRESS] , а саме з 19 квітня 1985 року постійно, відкрито та безпреривно користується Ѕ частиною, у тому числі і 1/12частиною, яка свого часу належала померлій [PERSON] , вищезазначеного будинку. Позивач підтримує будинок у належному стані по теперішній час, що під час розгляду справи було підтверджено відповідними доказами по справі. Проте позивач не може користуватись своєї власністю повною мірою, оскільки необхідна згода всіх співвласників, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду, відповідно до вимог ч.4 ст.344ЦК України. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень, правила ст..344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи у сукупності надані докази, суд приходить висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та законні, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved