Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про розірвання трудового договору, укладеного з відповідачем 01.11.1995 року, - на підставі ст.38 КЗпП України, з 27.06.2017 року, посилаючись на те, що з цього часу він оформив пенсію за віком та на підприємстві не працює, звернувся із заявою про звільнення, звертався з вимогами про внесення запису в трудову книжку і видати наказ про звільнення, однак відповідач ухиляється від належного оформлення припинення трудових відносин. Ухвалою суду від 13.02.2018 року суд перейшов до спрощеного провадження, відповідачеві надіслані матеріали справи, згідно отриманих даних, відповідач за вказаною адресою не знаходиться, у передбачений процесуальним законодавством строк відзив на позовну заяву відповідачем не подано. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 01.11.1995 року був укладений трудовий договір, позивача було прийнято слюсарем-монтажником 6 розряду, 01.03.1996 року він був переведений на посаду електрозварювальника ручної зварки 5 розряду. Інших записів трудова книжка позивача не містить. Позивач стверджує, що у червні 2017 рокі він оформив пенсію та 27.06.2017 року звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням. Згідно ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; …; вихід на пенсію), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Разом з тим, оформлення пенсії у червні 2017 року та звернення позивача із заявою про його звільнення за ст.38 КЗпП України не підтверджується жодним доказом. Звільнення працівника за власним бажанням належить до компетенції роботодавця. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Вимогою даного позову є розірвання трудового договору між працівником та підприємством, однак такого роду способів захисту цивільних прав та інтересів ст.16 ЦК не передбачає. Крім того, згідно ст.224 КЗпП України, комісія по трудових спорах є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу. Відповідно до ст.231 КЗпП України, у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами, працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу); Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжності при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом. До переліку тудових спорів, що підлягають безпосередньому розглядові у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах, даний трудовий спір не відноситься (ст.232 КЗпП України). Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч.1 ст.38 КЗпП). Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (статті 224, 231, п.1 ст.232 КЗпП). (Абзац четвертий пункту 12 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 18 України від 26.10.95). Однак з позивачем строковий трудовий договір не укладався. Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів ні звернення до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, ні результатів такого розгляду та оскарження його до комісії по трудових спорах. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: dismissed