Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що житловий будинок по [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів будинок належав його учасникам: [PERSON] , який був головою домогосподарства, та [PERSON] - його дружині. Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та не зареєстрували право власності на житловий будинок. [INFO] померла [PERSON] . Спадщину після її смерті прийняв її чоловік [PERSON] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Спадщину після смерті батька позивач прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] на вищевказаний житловий будинок у зв`язку з відсутністю в матеріалах спадкової справи правовстановлюючого документа на спадкове майно. Саме тому позивач звернувся до суду та просив судовим рішенням визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок у порядку спадкування після смерті [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явився, але подав до суду заяву, у якій указав, що підтримує свої позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу без участі позивача. Представник відповідача Мринської об`єднаної територіальної громади в особі Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, у якій указав, що відповідач визнає позовні вимоги та просить справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 619/03-08 від 29 липня 2020 року (а. с. 9). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] та [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного житлового будинку, яка належала їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 50). Спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 47) та довідкою Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 3650/01-17 від 07 серпня 2020 року (а. с. 48). Отже, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] був чоловіком померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а. с. 8). А, отже, він був спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті [PERSON] , вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживав разом з нею на день смерті, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 495/03-08 від 02 вересня 2020 року (а. с. 53). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 1/2 частини спірного житлового будинку, яка належала померлій як члену ліквідованого колгоспного двору. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного житлового будинку, яка належала йому як члену ліквідованого колгоспного двору, та на 1/2 частини спірного житлового будинку, яку він успадкував після смерті своєї дружини [PERSON] та на яку юридично не оформив своїх спадкових прав (разом: цілий будинок). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склав заповіт, яким належний йому житловий будинок та присадибну земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого 24 лютого 2004 року секретарем виконавчого комітету Хотинівської сільської ради Носівського району Чернігівської області (а. с. 35). Заповіт не змінено й не скасовано, заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 38). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом. Із копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] № 320/2017, заведеної Носівською районною державною нотаріальною конторою, убачається, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до Носівської районної державної нотаріальної контори. Він отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, як спадкоємець першої черги за законом (син). Інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає (а. с. 33-36). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на час своєї смерті був зареєстрований один у будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 322 від 13 вересня 2017 року (а. с. 34). Отже, спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] у силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, немає. Судом установлено, що гр. України [PERSON] , яка народилася [INFO] у с. Хотинівка Носівського району Чернігівської області, померла [INFO] в м. Київ, про що складено актовий запис № 2974 від 15 лютого 2014 року, що підтверджується копією відповідного актового запису, наданого суду Київським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Отже, інший спадкоємець, визначений у заповіті [PERSON] , [PERSON] не могла прийняти спадщину після смерті батька або відмовитися від неї, оскільки померла раніше від заповідача. Із копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] вбачається, що спадкоємці за правом представлення після померлої [PERSON] , якщо такі є, не подавали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини. Отже, спадщину після смерті [PERSON] прийняв тільки один спадкоємець за заповітом [PERSON] . У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, після смерті [PERSON] його син [PERSON] успадкував цілий житловий будинок по [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на спірний житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, необхідний для вчинення нотаріальної дії, що підтверджується копією постанови державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 451/02-31 від 16 червня 2020 року (а. с. 10). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 11-14). Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна ринкова вартість спірного будинку станом на 03 червня 2020 року становить 22000 грн. (а. с. 16-18). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на рахунок позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 4). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved