Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2020 році, під час звернення до нотаріуса, дізнався про накладений 17.06.2015 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції на підставі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на все його нерухоме та рухоме майно в рамках виконавчого провадження № 47752994, відкритого на підставі вимоги № Ф-1182, виданої 03.10.2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області. 30.12.2015 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а матеріали виконавчого провадження передано до архіву та знищено у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, однак арешт знято не було. На теперішній час позивач зазначений борг сплатив у повному обсязі, у зв`язку з чим просив суд зняти арешт з усього його нерухомого та рухомого майна, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області від 17.06.2015 року у ВП № 47752994. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач дійсно сплатив борг за вимогою про сплату боргу № Ф-1182у, виданої 03.10.2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Судом встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони про його відчуження від 17.06.2015 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON] в рамках виконавчого провадження № 47752994, відкритого на підставі вимоги № Ф-1182, виданої 03.10.2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області про стягнення з боржника боргу у сумі 547,64 грн. (а.с.7, 16). Згідно відповіді Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) від 26.02.2020 року № 8892 встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 47752994, відкрите на підставі вимоги № Ф-1182у, виданої 03.10.2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області, про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 547,64 грн. 17.06.2015 року державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника, а 30.12.2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали виконавчого провадження передано до архіву та знищено (а.с.3-4, 17-18). Станом на 02.03.2020 року борг по страхових внесках до Пенсійного фонду України по вимозі Ф-1182-у від 03.10.2013 року у розмірі 547,70 грн. [PERSON] 27.02.2020 року сплачено, що підтверджується довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України від 02.03.2020 року № 3480/04 та квитанцією № 108 від 27.02.2020 року (а.с.5, 6, 19, 20). Відповідно ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.05.1999 року № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання. Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.05.1999 року № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він з виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.05.1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. За приписами ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.05.1999 року № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Під час закінчення виконавчого провадження вимоги ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.05.1999 року № 606-XIV виконані не були, у зв`язку із чим тривалий час питання про зняття арешту не вирішено, що призводить до порушення прав позивача, як власника майна. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Арешт з усього майна боржника знімається виконавцем з підстав, визначених у частині 4 цієї статті, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Частинами 1, 2 та 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з\~розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 33 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 надав роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 16 ЦК загальним способом захисту порушених цивільних прав є припинення дій, які порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що арешт рухомого та нерухомого майна (виконавче провадження № 47752994), накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції від 17.06.2015 року, однак 30.12.2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.05.1999 року № 606-XIV, крім того станом на сьогодні борг за вимогою № Ф-1182, виданої 03.10.2013 року у розмірі 547, 64 грн. сплачено (а.с.5, 6, 19, 20), а отже арешт майна, на підставі ч. 2 ст. 50 цього закону, підлягає скасуванню, майно підлягає звільненню з-під арешту, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved