Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив зняти арешт із всього рухомого майна, що належить на праві власності [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER], зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], який був накладений постановою про арешт майна боржника ВП № 24797339 від 17.10.2017 року, державного виконавця Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шашкіної Н.Я. В обґрунтування позову посилався на наступне. 08.10.2007 року Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2- 4669/07 про стягнення з [PERSON]. на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) до досягнення дитини повноліття. На виконання вказаного виконавчого документу та у зв'язку з примусовим виконанням судового рішення про стягнення аліментів, постановою державного виконавця Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шашкіною Н.Я. від 17.10.2017 року накладено арешт на все майно, що належить позивачу. 16.11.2017 року [PERSON] надала державному виконавцю заяву, в якої просила повернути виконавчий лист без виконання, зазначивши про відсутність претензій по сплаті аліментів. Постановою державного виконавця Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шашкіною Н.Я. від 22.11.2017 року виконавчий лист повернено стягувану [PERSON] на підставі заяви останньої. Позивач звертався до посадовців ВДВС з метою знаття арешту з свого майна, однак у задоволенні прохання позивача про зняття арешту з майна начальник Суворовського ВДВС РУЮ відмовив, роз'яснивши, що питання про зняття арешту з майна вирішується у судовому порядку. Крім того, виконавче провадження передано до архіву ВДВС та знищені за закінченням терміну зберігання відповідно до Правил ведення діловодства та архіву. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 56374591 від 20.07.2018 року, накладений арешт на все рухоме майно до теперішнього часу не знято. У зв'язку з зазначеним позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою, т.я. врегулювання зазначеного судового спору позасудовим порядком не представляється можливим. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 01 серпня 2018 року, було відкрито спрощене провадження по справі та надано відповідачам строк для надання відзиву на позов. (а.с. 20). Позивач надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 3). Відповідачі в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили та з будь-якими заявами на адресу суду не звертались. (а.с.23,24). Відповідачі в установлений судом строк відгуку та будь-яких інших клопотань не надали. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. З'ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 08.10.2007 року Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2- 4669/07 про стягнення з [PERSON]. на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) до досягнення дитини повноліття. На виконання вказаного виконавчого документу та у зв'язку з примусовим виконанням судового рішення про стягнення аліментів, постановою державного виконавця Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шашкіною Н.Я. від 17.10.2017 року накладено арешт на все майно, що належить позивачу. (а.с. 8,12). 16.11.2017 року [PERSON] надала державному виконавцю заяву, в якої просила повернути виконавчий лист без виконання, зазначивши про відсутність претензій по сплаті аліментів. Постановою державного виконавця Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шашкіною Н.Я. від 22.11.2017 року виконавчий лист повернено стягувану [PERSON] на підставі заяви останньої. (а.с. 9,10). Позивач звертався до посадовців ВДВС з метою знаття арешту з свого майна, однак у задоволенні прохання позивача про зняття арешту з майна начальник Суворовського ВДВС РУЮ відмовив, роз'яснивши, що питання про зняття арешту з майна вирішується у судовому порядку. Крім того, виконавче провадження передано до архіву ВДВС та знищені за закінченням терміну зберігання відповідно до Правил ведення діловодства та архіву. (а.с. 13). Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 56374591 від 20.07.2018 року, накладений арешт на все рухоме майно до теперішнього часу не знято. (а.с. 15). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 386, 381 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до п. 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обовязковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; 3) зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, оскільки зазначений арешт порушує його законні права.

Outcome: approved