Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 17.12.2013 року він позичив відповідачу 40 000 грн. на строк до 17.02.2014 року, про що відповідачем було складено розписку, в установлений строк відповідач борг не повернув, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача 40 000 грн. основного боргу, 5015,90 грн. процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, 13794 грн. інфляційні втрати, 1236,16 грн. - три проценти річних з простроченої суми, 600,47 грн. судового збору. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без участі відповідача до суду не надходило, а тому за згодою позивача суд вважає за можливе на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 17.12.2013 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] 40 000 грн., які зобовязувався повернути до 17.02.2014 року, про що відповідачем було складено розписку, оригінал якої є в матеріалах справи. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем на підтвердження укладення договору позики між ним та відповідачем на суму 40 000 грн. суду надано вказану вище розписку. А згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд також виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобовязання та особистий підпис боржника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач на даний час борг не повернув. Доказів на спростування цієї обставини суду не надано. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази суд приходить до висновку, що між сторонами по справі дійсно було укладено договір позики на суму 40 000 грн. і що відповідач не виконав умови укладеного між сторонами договору щодо своєчасного повернення суми боргу, в установлений строк борг не повернув. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 40 000 грн. боргу за договором позики. Позивач просив суд стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами за період з 18.02.2014 року по 11.03.2015 року на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5015 грн.90 коп. За ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Як встановлено судом і вказано вище, між сторонами було укладено договір позики, але розмір процентів договором не визначений. А тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення процентів у розмірі 5015 грн.90 коп., розрахунок яких проведено на рівні облікової ставки НБУ, яка діяла в період з 18.02.2014 року по 11.03.2015 року, розрахунок наведений у позовній заяві та приймається судом до уваги. Щодо вимог позивача про стягнення суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних з простроченої суми, то суд виходить з наступного. Згідно положень ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин від 07.10.2010 року Верховним Судом України було висловлено правову позицію про те, що проценти, які нараховуються за користування грошовими коштами, та проценти, які нараховуються від простроченої суми та стягуються як фінансова санкція за порушення грошового зобовязання /ст.625 ЦК/, мають різну правову природу. Ці проценти можуть бути стягнуті з боржника одночасно, оскільки це не є подвійним притягненням до юридичної відповідальності. Розрахунок інфляційних втрат проводиться на підставі індексів інфляції, затверджених Держкомстатом України; за період з 18.02.2014 року по 11.03.2015 року в межах заявлених позовних вимог середній індекс інфляції становить 1,345, сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 53794 грн., тоді сума інфляційних втрат - 13 794 грн. Розрахунок 3% річних з простроченої суми за вказаний вище період /376 днів/: 40 000 грн. х 0,03 % : 365 днів х 376 днів = 1236 грн.16 коп. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача борг за договором позики в сумі 60 046 грн.06 коп., а саме: 40 000 грн. основний борг, 5015,90 грн. проценти за користування грошовими коштами, 13794 грн. інфляційні втрати, 1236,16 грн. -3 % річних від простроченої суми. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 600 грн.47 коп. згідно квитанції № 323/368. Враховуючи все вищенаведене та

Outcome: approved