Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], за участі третьої особи - [PERSON] та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 08.04.2016 року за реєстраційним №344 між [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову вказано, що позивач вважає договір необхідно визнати недійсним, адже при його укладенні було порушено права підопічної продавця - [PERSON]. Розпорядженням райадміністрації від 12.06.2009 року опікуном над малолітньою [PERSON] були призначені бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON]. Зняття дитини з реєстраційного обліку без дозволу позивача заборонено. 05.09.2012 року [PERSON] померла та єдиним опікуном залишився [PERSON] 12.06.2009 року шістнадцятирічна [PERSON] була знята з реєстраційного обліку. Вважають, що зняття з реєстраційного обліку та продаж квартири без погодження з органами опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради є грубим порушенням законодавства та прав дитини, позбавленої батьківським піклуванням. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи справа надійшла до провадження судді Ільченко Н.А. та ухвалою від 20.11.2017 року провадження у справі відкрите. По справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату суду №2574/18 від 26.04.2018 року. Ухвалою суду від 04.05.2018 року справа прийнята до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Бондаря В.Я. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 08.06.2018 року. Розгляд справи у підготовчому засіданні призначеному на 08.06.2018 року було відкладено на 31.07.2018 року та в подальшому на 25.10.2018 року. Протокольною ухвалою у підготовчому засідання, що відбулося 25.10.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті на 10.12.2018 року. У судове засідання сторони не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача та представника [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача підтримав позовні вимоги, а представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належим чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.06.2009 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради видала розпорядження, яким призначено [PERSON] та [PERSON] опікунами над малолітньою [PERSON], [INFO]. Пунктом 3 вищевказаного розпорядження передбачено Приморському РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області та директору КП ЖКС «Фонтанський» не проводити зняття з реєстрації малолітньої [PERSON] і реєстрацію за цією адресою сторонніх осіб без відповідного дозволу органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації. Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 05.11.2010 року малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. З 07.04.2006 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою (з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію) КП ЖКС «Фонтанський». Комунальне підприємство Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» листом №891 від 12.04.2017 року повідомило, що квартира [ADDRESS] переведена в нежитлове приміщення 29.04.2017 року, що підтверджується і інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №58474269. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Проте, відомостей, які б підтверджували право власності [PERSON] на квартиру суду не надано. Позивачем не доведено, що права на разі вже повнолітньої [PERSON] порушувалися, адже відомості про зняття її з реєстраційного обліку також відсутні. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що права [PERSON] при укладення оспорюваного правочину були порушенні. При цьому, навіть копію оспорюваного договору до матеріалів справи не додано, клопотань про витребування доказів позивачем не заявлялось. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи не місять доказів, щоб підтверджували обґрунтованість вимог позивача. Недійсність договору купівлі-продажу не доведена, правомірність договору не спростована, тож у задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed