Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

позивач звернувся до суду 05 лютого 2015 року з позовом, вказавши, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 8164 від 04.06.1993 року, виданого згідно з розпорядженням від 15.03.1993 року № 3102 органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, йому та відповідачу [PERSON] належала на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Згідно договору від 26.11.2010 року про визначення часток, посвідченого приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], йому та відповідачу [PERSON] належить по ? частці вищевказаної квартири. На початку 2011 року [PERSON] ініціювала розмову з позивачем про передачу їй у приватну власність ? частки його квартири, мотивуючи тим, що відчуження ? частки квартири за життя, позбавить її клопотів повязаних із спадкуванням. Так як у позивача були теплі родинні стосунки з відповідачем, яка є його донькою, він за договором від 03.05.2011р. подарував їй належну йому 1/2 частку квартири. 07.01.2015р. до нього прийшла незнайома жінка, яка повідомила, що вона є власником квартири і показала йому рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою. На наступний день після роботи він не зміг потрапити до квартири, так як замки на вхідних дверях квартири були змінені. Договір дарування був укладений позивачем внаслідок помилки щодо правової природи правочину, так як він не тільки позбавляв відповідача від зайвих клопіт при спадкуванні його частки, а й позбавив позивача права користування житлом. Позивач просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] від 03.05.2011 року, укладений між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим № 618. 11.06.2015р. позивач уточнив свої позовні вимоги, вказавши, що в грудні 2014р. [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON], що вона не мала права робити, так як є недійсним договір дарування частки квартири. Позивач просить визнати недійсними договір дарування 1/2 частки квартири та договір купівлі-продажу квартири, укладений 05.12.2014р. між [PERSON] та [PERSON] в 1/2 його частині, витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] 1/2 частку квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON]в судове засідання не зявилась, про дату слухання справи була повідомлена належним чином, звернувшись до суду з запереченням проти позову, вказавши, що в теперішній час проживає в Туреччині. Позивач покинув її з мамою, коли їй було 11 років та пішов до іншої жінки, ніколи не допомагав та не цікавився її життям. Періодично він зявлявся, принижував її матір та її, інколи навіть бив її. Ніяких теплих рідних стосунків між нею та батьком ніколи не було. Спірну квартиру вирішили оформити на неї та батька, так як на мамі була записана інша квартира. Домовилися з батьком оформити квартиру повністю на неї, так як раніше він їй не допомагав. Договір дарування складали у нотаріуса [PERSON], яка розяснила [PERSON], що це не договір довічного утримання, розяснила наслідки укладання договору. В момент виписування його з квартири вона не знала де він проживає та з ким, комунальні платежі він не платив кілька років. Восени 2014 року вона вирішила продати квартиру та виїхати до Туреччини разом з мамою до свого чоловіка. Після того як вона продала квартиру, вона особисто йому зателефонувала та сказала про це. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. (а.с. 68-74 заперечення, копія паспорта). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 05.12.2014р. вона уклала з [PERSON], договір купівлі-продажу квартири. В квартирі на той час проживала [PERSON], її мати, чоловік та син, яким вона дозволила пожити в квартирі деякий час, доки вони зберуться. 12.01.2015 року о 9.00 годині ранку вона приїхала до квартири, забрала ключі і вони поїхали. Прийшовши згодом, вона побачила як [PERSON] намагається відчинити замок. Вона йому показала документи на квартиру. Вона 14.01.2015р. змінила вхідні двері. На час виїзду [PERSON] з сімєю з квартири та була порожня, ніяких речей в ній не залишилося. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, просить застосувати строк позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату слухання була повідомлена своєчасно та належним чином. (а.с.81 ). Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату слухання був повідомлений своєчасно та належним чином. ( а.с. 82). Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові необхідно відмовити. В судовому засіданні встановлено, що 03.05.2011 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 618 і зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 27.05.2011 року. Вказана частка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 8164 від 04.06.1993 року та договору про визначення часток нерухомого майна ( квартири) що є у спільній сумісній власності, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 26.11.2010 року за реєстровим № 154, право власності за якими зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 28.01.2011 року за реєстраційним № 32124091 ( а.с. 65-66 копія договору). [PERSON] 05.12.2014 року продала [PERSON] за договором купівлі-продажу вказану квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1242 ( а.с. 44-45). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює ріелтером і допомагала [PERSON] продавати квартиру. В квартирі була 23 рази на тиждень, так як приводила покупців. У квартирі завжди була [PERSON] з мамою, її чоловік - іноземець та її дитина. [PERSON] продавала квартиру, так як збирались виїхати за кордон. Батька [PERSON] вона не бачила. Зі слів [PERSON], батько живе з іншою сімєю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знає біля 20 років. В 2011 році він дізнався, що той робить заповіт на дочку. [PERSON] не знав, що це був договір дарування. У квартирі [PERSON] бував 2-3 рази на місяць, проживали у квартирі разом [PERSON], його дружина та дочка. Останній раз був у квартирі перед новим роком. У січня 2015 року [PERSON] йому зателефонував та сказав, що дочка продала квартиру і йому ніде жити, тому він з січня живе у нього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає [PERSON] та його сімю з 1986 року, [PERSON] все життя жив у цій квартирі, з його слів він не знав, що підписав. Був у них в гостях раз на місяць. Суд критично оцінює пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] в частині того, що [PERSON] начебто зробив заповіт в 2011 році на імя доньки і проживав в квартирі до 2015 року, так як сам позивач ні в позовній заяві, ні в поясненнях, наданих в судовому засіданні не натякав на заповіт, вказував на те, що укладав саме договір дарування і розумів його зміст. Свідок [PERSON] пояснила, що восени 2014р. не бачила позивача в квартирі. А відповідач [PERSON] пояснила, що в січні 2015р. ніяких речей в спірній квартирі не було, що позивач навіть не спростовував. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25.12.2014р. задоволено позов [PERSON], визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі по вул.. Косіора, 105/46 (а.с.8-9). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.06.2015р. рішення районного суду від 25.12.2014р. скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] (а.с.76-77). На момент укладення договору купівлі-продажу квартири позивач був зареєстрований в ній. Але реєстрація позивача в квартирі не могла вплинути на укладення договору купівлі-продажу, так як [PERSON] була одноособовим власником квартири. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203,717 ЦК, України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що укладаючи договір дарування, неправильно сприйняв саму природу договору та уклав договір дарування під впливом помилки. Суд вважає, що це не відповідає дійсності, так як відповідно до пункту 4.2 договору дарування від 03.05.2011р. сторони стверджували, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі (а.с.65-зворот.). З розяснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). Позивач стверджував, що розумів, що укладає саме договір дарування. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним він не довів у суді, що дійсно помилився і помилка суттєво вплинула на його волевиявлення, і помилка насправді мала місце, тобто не надав суду докази, які б свідчили про його помилку щодо істотних обставин правочину, всі його докази ґрунтуються тільки на припущеннях. Йому нотаріусом були розяснені усі правові наслідки укладання договору дарування, він ознайомився з текстом договору, підписавши його, підтвердив досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору та те, що його зовнішнє волевиявлення відповідало його внутрішній волі. Всупереч положенням ст.60 ЦПК України позивач не надав суду доказів, які б об'єктивно вказували, що на момент укладення договору дарування він діяв під впливом помилки, яка має істотне значення. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 05.12.2014р. не може бути визнаний недійсним, так як для цього немає правових підстав. Укладений він без порушень, з додержанням вимог, передбачених ст.203 ЦК України. Укладений до нього договір дарування квартири також визнається судом укладеним на законних підставах.

Outcome: dismissed