Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 51 619,29 грн. та судові витрати у розмірі 640,00 грн. 24.10.2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява про стягнення коштів, відсотків та пені, в якій позивач збільшив позовні вимоги та зазначив, що [PERSON] отримав від нього кошти у сумі 45000,00 грн. в рахунок оплати за комбайн «Нива». Факт передачі коштів підтверджується розпискою від 22.11.2016 року. На його письмове і усне звернення відповідач кошти не повертає. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача кошти за розпискою у розмірі 45 000,00 грн., 3% річних за користування коштами у розмірі 747,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 2713,38 грн. та пеню у розмірі 6 325,89 грн., а всього: 54 786,27 грн. та судові витрати у розмірі 640,00 грн. В судовому засіданні позивач вимоги в уточненій позовній заяві підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. До відкриття провадження у справі, в порядку визначеному ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит для з'ясування зареєстрованого місця проживання відповідача. За результатами отриманої судом інформації з'ясовано, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, є вказана в позові адреса. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся. Про день та час розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. В матеріалах справи знаходяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення - судові повістки про виклик отримані [PERSON] особисто 16.09.2017 року (а.с. 21), 03.10.2017 року (а.с. 24), 24.10.2017 року (а.с. 33), 04.11.2017 року (а.с. 40), 29.11.2017 року (а.с. 43). Причину неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності, або відкладення розгляду справи через неможливість з'явитися до судового засідання від відповідача не надходило. Враховуючи те, що [PERSON] п'ять разів підряд не з'явився у судові засідання без поважної причини, хоча був повідомлений належним чином, суд розцінює його неявку, як неповагу до суду, тому вважає за можливе проведення судового розгляду без його участі. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] повідомив, що був присутнім 22.11.2016 року під час передачі коштів та бачив, як [PERSON] передавав [PERSON] кошти у сумі 45000,00 грн. в рахунок оплати за комбайн «Нива». Суд, заслухавши пояснення позивача, свідка [PERSON], дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено позивач і відповідач досягли усної домовленості про майбутнє укладення договору купівлі-продажу комбайна, належного відповідачу. Даний факт підтвердив свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні. Встановлено, що позивач передав кошти в сумі 45 000 грн., які згідно з розпискою отримав відповідач в рахунок оплати за комбайн «Нива» (а.с. 9). Таким чином, між сторонами лише досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу, однак письмово договір купівлі-продажу не укладався. Рішенням суду договір-купівлі продажу дійсним не визнавався. Позивач з таким позовом не звертався. Згідно зі ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, надана позивачем відповідачу грошова сума за розпискою в розмірі 45000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування саме вказаної норми до спірних правовідносин і про необхідність стягнення з відповідача 45000 грн., набутих та збережених без достатньої правової підстави, а не про застосування ст.526 ЦК України, на яку посилається позивач. При цьому не порушуються права позивача. При цьому, зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов, а саме: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. У даній справі такі умови існують, зокрема, має місце набуття або збереження майна - отримання відповідачем грошових коштів; набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи - має місце наявність розписки про отримання відповідачем саме від позивача 45000 грн., відсутні підстави для набуття або збереження майна - у матеріалах справи відсутні відомості, що договір купівлі-продажу був укладений, під час розгляду справи встановлено, що такий договір не укладався. Вказана сума не є завдатком, не є попередньою оплатою за договором, оскільки договору не укладено. Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших спеціальних способів захисту (правова позиція ВСУ в справі №6-122цс14 від 24.09.2014 р.). За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування саме вказаної норми до спірних правовідносин і про необхідність стягнення з відповідача 45000 грн. Відповідно до ст. 545 ЦК України наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки оригінал розписки знаходиться у позивача, це свідчить про неповернення йому грошових коштів, отриманих [PERSON] Досліджуючи боргові розписки, слід виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Інші вимоги (пеня, інфляція, проценти за користування коштами) не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, позивач просить стягнути з відповідача кошти на підставі ст.625 ЦК України, вважаючи, що відповідач виступає перед ним як боржник в зобов'язанні, користуючись його грошима. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана норма передбачає стягнення коштів саме за невиконання грошового зобов'язання. Проте, дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки між сторонами грошового зобов'язання не виникло. Стягнення з відповідача суми авансу не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки такі дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за договором, який в цьому випадку не укладений (постанова ВСУ від 16.09.2015 р. в справі № 3-90гс14). За своєю суттю обов'язок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України. Грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція ВСУ в справі № 6-49цс12 від 06.06.2012 р.). Договір чи попередній договір, де окрім умов про передачу транспортного засобу, була б встановлена ціна договору, сума коштів, яка сплачується, умови і строк сплати грошей тощо, сторонами не укладався. Наявність розписки про передачу коштів не свідчить про те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу майна укладений чи є дійсний, оскільки його форма не дотримана, дійсним договір не визнавався. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, не є грошовим зобов'язанням. Відповідно до них не можна застосувати вимоги ст.625 ЦК України, яка передбачає стягнення пені, втрат від інфляції. Пеня, неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Позивач просить стягнути пеню, розмір якої визначає на підставі ст. 549 ЦК України. Разом з тим, вказані норми права регулюють грошові зобов'язання і застосувати їх в даному випадку неможливо. Таким чином, стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України (втрати від інфляції, три проценти річних) є не обґрунтованим. За своєю суттю обов'язок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України. На вказану суму можуть нараховуватись лише проценти, передбачені ст. 536 ЦК України. До того ж ст.625 ЦК України не застосовується, якщо застосування ст.536 ЦК України передбачено за прямою вказівкою в законі як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Факт стягнення авансу на підставі ст. 1212 ЦК України не впливає на висновок суду про відмову у стягненні пені, втрат від інфляції і процентів. Вимоги про стягнення процентів за користування чужими коштами не підлягають задоволенню за таких підстав. Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 536 ЦК України, ст. 1214, ст. 693 ЦК України не встановлюють розмір процентів за користування чужими коштами, а договір, де б міг бути їх розмір визначений, сторонами не був укладений. Суд не може погодитись з доводами позивача про визначення розміру таких процентів, в розмірі, встановленому ст.625 ЦК України (3% річних), оскільки ці норми матеріального права регулюють грошові зобов'язання, а між сторонами грошового зобов'язання не виникло. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І Загальні положення про зобов'язання книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. В даному випадку між сторонами договірних зобов'язань не виникло. Також слід врахувати, що проценти відповідно до статті 536 ЦК України нараховуються від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договір, де передбачено момент передачі товару, сплати коштів за товар, сторонами не укладений. Отже, за обставин, на які посилається позивач, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено. Тому в позовних вимогах про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК слід відмовити. Згідно зі ст.10, ст.11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін. З урахуванням того, що позивач просить стягнути кошти на підставі норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо грошового зобов'язання, але ці норми не можуть бути застосовані в даній справі, оскільки грошового зобов'язання між сторонами немає, підстав для застосування інших норм права не встановлено, суд приходить до висновку, що підлягає задоволенню лише вимога позивача про стягнення 45000 грн., в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. В зв'язку з частковим задоволенням вимог позивача, підлягають задоволенню і його вимоги про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, які понесені позивачем при подачі позову та підтверджені платіжною квитанцією (а.с.1).

Outcome: partial