Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 04.12.2020 року на вул.Князя Володимира Великого,24 в м.Дніпро сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «СЕАТ ТОЛЕДО» н/з [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Mitsubishi Pajer-3НГ» н/з [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що розпоряджається вказаним автомобілем на підставі нотаріальної довіреності та який було пошкоджено внаслідок ДТП. Вказані обставини підтверджуються постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.01.2021 року, якою встановлена вина [PERSON] у скоєній ДТП. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «СЕАТ ТОЛЕДО» н/з [NUMBER] була застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО» згідно полісу №АР/000501200. Умовами договору страхування було передбачено франшизу в розмірі 2600 грн. Посилаючись на вказані обставини та норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просив стягнути з відповідача франшизу в сумі 2600 грн. та понесені по справі судові витрати. Згідно до п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Частиною 5 ст.279 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Пунктом 1 ч.6 ст.19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи ціну позову та наведені вище положення ЦПК України, ухвалою суду від 12.04.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень щодо розгляду справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін останніми не надавалось. 27.04.2021 року відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що внаслідок ДТП фактичні пошкодження автомобіля позивача - це пошкодження пластикового молдингу та незначні подряпини пластикового молдингу фари та молдингу крила. На місці пригоди він пропонував позивачу компенсувати реальну вартість матеріалів та робіт, необхідних для усунення цих пошкоджень, а саме: оплатити нову накладку (молдинг) бамперу та засіб для усунення незначних подряпин лакофарбового покриття. Позивач відмовився та назвав суму майже 20000 грн., що не відповідає дійсній вартості пошкоджень. Позивач направляв на його адресу досудового вимогу, на яку він надав обґрунтовану відповідь, в якій погодився відшкодувати завдані позивачу збитки шляхом покриття витрат, необхідних для усунення фактичних пошкоджень. Запропонував виплатити 700 грн., яких достатньо для придбання нової вкладки (280 грн.) та засобу для видалення подряпин (140 грн.). Йому не зрозуміло чому позивач вимагає саме розмір франшизи 2600 грн.. Ніяких підтверджуючих документів про понесені витрати позивач не надавав. Інформація про звернення до страхової компанії відсутня. Позовна заява не містить жодної інформації про розмір збитків. У поданій 07.05.2021 року відповіді на відзив представник позивача зазначив, що згідно п.5 полісу №АР/0501200 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів забезпеченого транспортного засобу «СЕАТ ТОЛЕДО» н/з [NUMBER] , було передбачено франшизу в розмірі 2600 грн. ТДВ «СК «КРЕДО» було проведено оцінку та визначено розмір матеріального збитку, заподіяного власнику внаслідок пошкодження транспортного засобу «Mitsubishi Pajer-3НГ» н/з [NUMBER] та 11.03.2021 року перераховано страхове відшкодування в розмірі 19266 грн. 43 коп., розмір якого зменшено на суму франшизи, яка має бути відшкодована відповідачем. Також зазначив, що схема ДТП відображає лише видимі (зовнішні) пошкодження транспортного засобу та не може підміняти висновку експерта/звіту оцінювача. Заперечень на відповідь на відзив відповідачем подано не було. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.12.2020 року, в [ADDRESS], сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «СЕАТ ТОЛЕДО» н/з [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Mitsubishi Pajer-3НГ» н/з [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Власником транспортного засобу «Mitsubishi Pajer-3НГ» н/з [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є [PERSON] та фактично вказаний транспортний засіб перебуває в розпорядження позивача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 04.12.2020 року. Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.01.2021 року, яка набрала законної сили було встановлено вину водія [PERSON] у скоєній ДТП, що мала місцем 04.12.2020 року та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «СЕАТ ТОЛЕДО» н/з [NUMBER] була застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО» згідно полісу №АР/000501200, відповідно до якого було встановлено ліміт відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров`ю в розмірі 260000 грн.; за шкоду, завдану майну в розмірі 130000 грн., франшизу в розмірі 2600 грн. Також з матеріалів справи, зокрема листа ТДВ «СК «КРЕДО» від 11.03.2021 року та платіжного доручення №3512 від 11.03.2021 року вбачається, що страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 19266 грн. 43 коп. Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України №1961-IV) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Пунктом 22.1 ст.22 Закону України №1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України №1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. При цьому, п.12.1 ст.12 зазначеного вище Закону встановлено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Пунктом 36.6 ст.36 Закону України №1961-IV визначено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Таким чином, відповідно до наведених вище положень законодавства на страховика у разі настання страхового випадку покладено обов`язок в межах встановленого договору ліміту відповідальності здійснити страхову виплату для відшкодування завданої потерпілому шкоди, розмір якої відповідно до п.12.1 ст.12 Закону України №1961-IV завжди зменшується на суму франшизи, обов`язок компенсувати яку в силу п.36.6 ст.36 Закону України №1961-IV покладено на особу, яка застрахувала свою цивільну відповідальність та винна за завдані збитки. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого на момент пригоди була застрахована в ТДВ «СК «КРЕДО» згідно полісу №АР/000501200, яким було встановлено франшизу в розмірі 2600 грн., вказаний розмір франшизи, на який було зменшено виплату страхового відшкодування, має бути компенсований відповідачем. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача в рахунок компенсації франшизи кошти в сумі 2600 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути понесені останнім витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 908 грн. В своєму позові позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. На підтвердження понесених витрат стороною позивача було долучено копію нотаріально посвідченої довіреності від 07.12.2020 року від імені позивача [PERSON] на представництво його інтересів адвокатом Демарчук М.В.; копію договору про надання правової допомоги від 01.04.2021 року між адвокатським бюро «Демарчук Миколи «Центр правового врегулювання» та позивачем, додаток №1 до цього договору від 01.04.2021 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; акт передачі-приймання виконаних робіт до договору від 01.04.2021 року, складений 01.04.2021 року; а також квитанцію про перерахування позивачем на рахунок адвокатського бюро «Демарчук Миколи «Центр правового врегулювання» коштів в сумі 2000 грн. Згідно з ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою ст.137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Відповідно до додатку №1 до договору та акту передачі-приймання виконаних робіт вбачається, що гонорар за надання професійної правничої допомоги було визначено у фіксованому розмірі в сумі 2000 грн. При цьому, надана та отримана професійна правнича допомога була надана у формі: -консультацій правового характеру з використанням юридичної літератури, нормативно-правових документів та реєстру судових рішень, вивчення та надання правової оцінки письмовим документам, наданим адвокату клієнтом - 2 год.; -складання досудової вимоги та позовної заяви - 3 год. Поряд з цим, суд враховує, що згідно вказаного акту та наявних матеріалів справи підтверджується підготовка адвокатом досудової вимоги та позовної заяви. Проте факт використання юридичної літератури, дослідження реєстру судових рішень, з відповідними посиланнями на судову практику з позовної заяви та додатків до неї не підтверджується. Витрачений час по кожному виду допомоги в акті не зазначений. Також суд враховує, що справа за характером спірних правовідносин не є складною, відноситься до малозначних та розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, клопотання про що заявлялось і самим представником позивача у поданому позові. Приймає суд до уваги і ціну позову, яка складає 2600 грн. та майже дорівнює заявленим до стягнення витратам на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Таким чином, заявлені витрати на правову допомогу не можна вважати співмірними із складністю справи та ціною позову, обсягом виконаних робіт та часом на їх виконання, що фактично підтверджується наданими стороною позивача доказами. В зв`язку з цим, враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду, положення ч.ч.3-6 ст.137, ч.3 ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, стягнувши останні в розмірі 1000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial