Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою про нецільове витрачання аліментів та просив: ухвалити рішення яким зобов`язати внести всю суму, а саме 131 849 грн. утриманих з нього аліментів на особистий рахунок дитини, відкритий відповідачем у відділені Державного ощадного банку України на наступний день після оголошення рішення суду, в подальшому подав пояснення в якому просив в порядку ст. 49 ЦПК України збільшити розмір позовних вимог, а саме розмір вищевказаної грошової суми до 167 397 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує: що загальна сума утриманих з нього аліментів складає 167 397 грн., що відповідач полюбляє розважний спосіб життя, що в зв`язку з тим, що він позбавлений права контролювати витрати аліментів у нього є сумніви щодо належного витрачання всієї суми утриманих з нього аліментів на дитину, при цьому посилається на ч. 2 ст. 186 СК України, як на правову підставу задоволення позову. Відповідач подала відзив на позовну заяву позивача, в якому вказала: що позовну заяву не визнає повністю, так як вона є безпідставною, надуманою та незаконною, з тих підстав, що зі змісту ст. 186 СК України право на звернення до суду у разі нецільового витрачання аліментів є у платника аліментів, а відповідач на час розгляду даної справи не є платником аліментів, що зі змісту ст. 186 СК України вбачається зменшення розміру аліментів або внесення частини розміру аліментів на особистий рахунок дитини, можливе лише по аліментам які будуть стягуватися з платника аліментів в подальшому після ухвалення рішення суду, а ні по аліментам яки вже були сплачені та витрачені на утримання дитини, що зі змісту ст. 186 СК України вбачається, що платник аліментів має право звернутися до суду з позовними вимогами стосовно зменшення розміру аліментів або внесення частини розміру аліментів на особистий рахунок дитини у разі встановлення факту нецільового витрачання аліментів, але жодних доказів на підтвердження вказаного факту позивачем до суду не надано. Позивач в судовому засіданні на задоволені позовних вимог наполягав та просив їх задовольнити. Представник відповідача, посилаючись на заперечення викладені у відзиві на позов просив відмовити повністю у задоволені позову. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення позивача, вислухавши пояснення представника відповідача, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року з позивача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] починаючи з 13.07.2016 року і до досягнення донькою повноліття тобто до [INFO] (а. с. 7). Отже, стягнення аліментів з позивача на підставі вищевказаного рішення здійснювалось до 20.04.2020 року. Стягнення за вказаним рішенням після 20.04.2020 року є стягненням заборгованості зі сплати аліментів. Згідно листа органу опіки та піклування від 19.02.2019 року вих. № Д-134 (а. с. 11) наданого позивачу на його заяву щодо здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, позивачу було відмовлено у здійснені контролю за цільовим витрачанням аліментів у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів. Статтею 186 СК України передбачено, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. З аналізу вищевказаної норми матеріального права вбачається, що у разі встановлення факту нецільового витрачання аліментів, зменшення розміру аліментів або внесення частини розміру аліментів на особистий рахунок дитини, можливе за позовом платника лише по аліментам які будуть стягуватися (утримуватися) з платника аліментів в подальшому після ухвалення рішення суду, отже вимоги позивача про зобов`язання відповідача внести всю суму вже утриманих з нього аліментів за минулий час на особистий рахунок дитини суперечать ст. 186 СК України. Оцінивши всі докази наявні у матеріалах справи, аргументи позивача та аргументи відповідача, судом встановлено, що позовні вимоги позивача суперечать статті 186 СК України, крім того позивачем не доведено факту нецільового витрачання аліментів відповідачем, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту нецільового витрачання аліментів відповідачем. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також відповідно до вимог ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими , що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed