Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратила право користування житловою квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить вказана квартира, в якій на даний час зареєстрований відповідач, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 22.03.1990 року по 17.08.2012 року. Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з даної квартири та не проживає в ній з 2012 року, а проживає по [ADDRESS] . Відповідач не проживає в житловому будинку більше року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. З огляду на дані обставини позивач вважає, що відповідач втрати право на користування належним їй житловим будинком. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просила їх задовольнити. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій вказав, що позовні вимоги не визнає. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне. Згідно ксерокопії свідоцтва про право власності на квартиру серії [NUMBER] , виданого КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 09.09.2011 року, квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. ( а.с. 9). Відповідно до довідки № 2840 від 22.05.2019 року, виданої Ємільчинською селищною радою Житомирської області - за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1959 року народження, [PERSON] , 1990 року народження та [PERSON] , 1982 року народження. (а.с. 12). Довідкою № 247 виданою Мокляківським старостинським округом Ємільчинської селищної ради Житомирської області 27.05.2019 року стверджується, що [PERSON] на території старостинського округу не зареєстрований, але проживає в [ADDRESS] .(а.с. 14). Заочним рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.08.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов життя від 22.05.2019 року [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] , а також зареєстрований [PERSON] , який фактично не проживає (а.с. 16). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 21.05.2019 року та [PERSON] від 22.05.2019 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2012 року. (а.с. 17-18). Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу не проживає постійно в квартирі за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Установлено, що вказана квартира є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду під час розгляду справи № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св1819, висловленими в постанові від 28 лютого 2018 року. На підставі вищевикладеного встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. За таких обставин суд, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Доводи позивача, про те, що відповідач не є власником спірної квартири, не ґрунтуються на законі, оскільки встановлено, що відповідно до статті 60 СК України, спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного, ст. 60 СК України, ст. 150 ЖК України, ст. ст. 319, 321, 383, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed