Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 15.02.2014 року в розмірі 24000 доларів США (284880 гривень, на день звернення до суду) та трьох процентів річних з простроченої суми в розмірі 8546,40 гривень і судових витрат. Позов мотивується тим, що між сторонами 15.02.2014 року укладено договір позики на 24000 доларів США, з строком повернення 15.04.2014 року. Відповідач борг не повернув, ухиляється від виконання зобов'язання, що змусило позивача звернутись до суду. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, згоден на заочне рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Судом встановлено: 15.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 24000 доларів США, з строком повернення позики 15.04.2014 року, що підтверджується розпискою від 15.02.2014 року (а.с.3). Суд вважає, що позовні вимоги, щодо стягнення боргу з відповідача підлягають задоволенню, так як відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст.11 ЦК України. Відповідно до положень ст.11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею11 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Даний договір позики є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена, та судом не визнавалась. Згідно до вимог ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом та зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Та крім того згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (у тому числі грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договором встановлено строк повернення - 15.04.2014 року. Суд вважає, що посилання позивача є обґрунтованими так як ним доведено, що договір позики укладався, та не виконаний, надавши суду належні та допустимі докази. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, вимога про сплату три проценти річних від простроченої суми ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved