Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15.05.2018 року державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Дана постанова була винесена на підставі виконавчого напису, вчиненого 04.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Зі змісту виконавчого напису позивач довідався, що даний напис вчинений нотаріусом на підставі кредитного договору №б/н від 21.08.2007 року, який було укладено між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Позивач зазначає, що цей виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом незаконно, оскільки заборгованість не є безспірною. Адже питання кредитних відносин між позивачем та відповідачем вже неодноразово було предметом судового розгляду. При цьому спори тривають вже на протязі більше 7 років. Зокрема, рішенням Калуського міськрайонного суду від 19.10.2011 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто із [PERSON] в користь банку 34525,02 грн. заборгованості, яка існувала станом на 30.07.2011р. та складалась із заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами, заборгованості по комісії та штрафу. Окрім цього в 2013р. ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до суду із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості в розмірі 50577,87 грн., яка утворилась вже станом на 31.01.2013 року. [PERSON] тоді подав заперечення на позов, в якому він заявив про застосування строку позовної давності. Після цього ПАТ КБ «Приватбанк» було подано заяву про залишення позову без розгляду та ухвалою Калуського міськрайонного суду від 14.05.2013р. позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» було залишено без розгляду. Також позивач просить врахувати, що, зважаючи на те, що заборгованість за кредитом почала утворюватися з 2009 року, то на момент вчинення виконавчого напису минув трьохрічний термін права вимоги. Тому позивач змушений звернутися до суду та просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований у реєстрі за №1742 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.08.2007 року в сумі 77056,86 грн., яка утворилась за період з 21.08.2007 року по 31.10.2015 року, а також просить стягнути з відповідача судові витрати. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №7142, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 77056,86 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.08.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», яка утворилась за період з 21.08.2007 року по 31.10.2015 року та 1700,00 грн. витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису, а всього 78756,86 грн. (а.с.10). Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З матеріалів справи вбачається, що вчиняючи оспорюваний виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Так, розрахунок розміру невиконаних зобов'язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитном та пені у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача.По суті розрахунок заборгованості, підготовлений працівниками банку, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Те, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» існує спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.08.2007 року підтверджується наявністю судових спорів між сторонами. Так, рішенням Калуського міськрайонного суду від 19.10.2011 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто із [PERSON] в користь банку 34064,38 грн. заборгованості по кредитному договору, яка існувала станом на 30.07.2011р. (а.с.12). Крім того, в 2013р. ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до суду із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості в розмірі 50577,87 грн., яка утворилась вже станом на 31.01.2013 року (а.с.13-15). Проте ухвалою Калуського міськрайонного суду від 14.05.2013р. за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 50577,87 грн. було залишено без розгляду (а.с.22). Також у виконавчому написі вказано, що стягнення здійснюється за період з 21.08.2007 року по 31.10.2015 року (а.с.10), тобто нарахування заборгованості відповідачем здійснено з пропуском строк позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Враховуючи викладене, оскільки оспорюваний виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушенням діючого законодавства, суд вважає за необхідне визнати даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід також стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та

Outcome: approved