Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 15.11.2013 року був прийнятий на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу третього розряду виробничої дільниці поточного ремонту 1 та технічного обслуговування 3 електровозів Відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-вузол» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». 16 та 17 листопада 2013 року він відпрацював дві зміни. В нього сильна хворіла рідна бабуся [PERSON] та він є її єдиним онуком і самостійно, по мірі необхідності допомагав останній. 18.11.2013 року його повідомили, що стан бабусі значно погіршився та він був вимушений негайно виїхати до її місця проживання, де після огляду лікаря дізнався, що хворій бабусі необхідний постійний сторонній догляд на необмежений термін. Після цього він був вимушений залишитись з бабусею та здійснювати догляд за нею. Залишивши доглядати за бабусею сусідку, 20.11.2013 року він вийшов на роботу та негайно повідомив про складу ситуацію начальника відділу кадрів та начальника локомотивного депо. Під час зміни 20.11.2013 року , близько 12-00 г., йому подзвонила сусідка, яка доглядала за бабусею та повідомила, що останній стало гірше. В зв'язку з цим, він, подавши заяву майстру цеха [PERSON] про відпустку на пів зміни без збереження заробітної плати, був змушений поїхати до бабусі. Після цього він на роботу не виходив. В січні 2014 року привіз начальнику відділу кадрів документи, які підтверджували, що він проживає з бабусею та здійснює постійний догляд за нею. Начальник відділу кадрів прийняв вказані документи та сказав, що більше нічого не потрібно, і коли стан здоров'я бабусі покращиться, щоб він виходив на роботу. В лютому 2014 року йому прийшло повідомлення про необхідність з'явитись на роботу. Він подзвонив до відділу кадрів та повідомив, що доглядає за бабусею та звільнятись не збирається. 09.10.2014 року з дзвінка дружини дізнався, що його звільнили за прогул 20.11.2013 року згідно наказу №175 від 30.05.2014 року. 14.10.2014 року у відділі кадрів він був ознайомлений з наказом про звільнення за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпПУ та отримав трудову книжку. Посилаючись на те, що вказаний наказ було винесено після спливу шести місяців, про розгляд питання про звільнення профспілковим органом він не повідомлявся, був відсутній на робот і з поважних причин, позивач просив визнати наказ про звільнення недійсним, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14487 грн. 24 коп. та завдану внаслідок незаконного звільнення моральну шкоду в сумі 14000 грн. Також просив стягнути витрати на правову допомогу в сумі 250 грн. та поновити строк для звернення до суду з позовом, посилаючись на поважність причин пропуску останнього. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали заявлений позов та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених в письмових запереченнях. Зокрема посилались на те, що позов було подано до суду з пропуском встановленого законом місячного строку. Надані позивачем довідки щодо необхідності стороннього догляду самі по собі не можуть вважатись поважною причиною не виходу на роботу та вказане питання повинно було вирішуватись у передбаченому законом порядку. В зв'язку з цим вважали необґрунтованими і вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнення позивача було проведено законно, останньому ніхто не забороняв виходити на роботу, а тому факт вимушеного прогулу відсутній. Також вважали, що позивачем не доведено належними доказами і факт заподіяння йому моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представників, заперечення представників відповідача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.11.2013 року позивач [PERSON] на підставі наказу №354/ос від 15.11.2013 року був прийнятий на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу третього розряду виробничої дільниці поточного ремонту 1 та технічного обслуговування 3 електровозів Відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-вузол» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». 16 та 17.11.2013 року позивач відпрацював дві повні зміни. 20.11.2013 року вийшовши на роботу та відпрацювавши до 12-00 г. позивач залишив робоче місце та після цього на роботу не виходив. Наказом №175/ос від 30.05.2014 року, за попередньою згодою профспілкового комітету, оформленою протоколом №45 від 29.05.2014 року, позивача було звільнено з займаної посади 20.11.2013 року на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ за прогул без поважних причин. Пунктом 4 ст.40 КЗпПУ передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпПУ розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В обґрунтування заявленого позову позивач в своїй заяві та поясненнях під час розгляду справи посилався на те, що відповідно до висновку ЛКК №4 від 18.11.2013 року його бабуся [PERSON], в зв'язку з хворобою, потребувала постійного стороннього догляду, який здійснював він. 20.11.2013 року, вийшовши у чергову зміну на роботу, він повідомив про цю ситуацію керівництво депо та о 12-00 г. дізнавшись після дзвінка сусідки, з якою залишив бабусю, про погіршення її стану, залишив робоче місце, попередивши про це начальника депо та відділу кадрів, а також свого безпосереднього керівника майстра цеху [PERSON] Також подав останньому заяву про відпустку на пів зміни без збереження заробітної плати. Після цього він на роботу не виходив, в зв'язку з здійсненням постійного догляду за бабусею за місцем її проживання. 09.10.2014 року від дружини дізнався, що його звільнили за прогул 20.11.2013 року та 14.10.2013 року у відділі кадрів був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку. Разом з тим, зазначаючи про залишення робочого місця 20.11.2013 року після 12-00 г. з дозволу керівництва відповідача, подачу заяви про надання відпустки на пів зміни без збереження заробітної плати, а також узгодження з керівництвом депо питання щодо подальшого невиходу на роботу, в зв'язку з необхідністю догляду за бабусею, позивач у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин не надав. Також позивачем не надано доказів щодо виклику лікаря 20.11.2013 року за місцем проживання його бабусі, або звернення до медичних закладів у цей день та відповідних лікарських довідок, які б підтверджували факт погіршення стану останньої та, відповідно, наявної необхідності та поважності причин залишення позивачем робочого місця у цей день. В той час, як представники відповідача в судовому засіданні вказані обставини заперечували, посилаючись на те, що залишення робочого місця 20.11.2013 року після 12-00 г. та подальшого невиходу на роботу, в зв'язку з необхідністю догляду за бабусею, позивачем з керівництвом депо не узгоджувалось, ніяких заяв про відпустку, встановлення режиму неповного робочого дня чи інших заяв, позивачем не подавалось. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка майстер цеху [PERSON] зазначив, що 20.11.2013 року з позивачем не спілкувався, останній до нього з приводу залишення робочого місця не звертався та будь-яких письмових заяв не надавав. Крім того, вказане питання повинно було узгоджуватись позивачем з начальником депо. Також зазначив, що в подальшому намагався з'ясувати причини невиходу [PERSON] на роботу, однак, останній на телефонні дзвінки не відповідав, за місцем проживання, зазначеним при прийому на роботу, був відсутній. Допитаний в судовому засіданні голова профкому локомотивного депо [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що при вирішенні питання про надання згоди на звільнення позивача, працівниками депо та ним особисто неодноразово здійснювались виїзди за місцем проживання [PERSON] Однак, останній за місцем проживання був відсутній, на телефонні дзвінки не відповідав. Будь-які заяви щодо надання відпустки, зміни режиму робочого дня, а також документи щодо поважності причин не виходу на роботу на підприємстві були відсутні та вказане питання у передбаченому законом порядку позивачем не узгоджувалось. В зв'язку з цим, профкомом було надано згоду на звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ. Показання вказаних свідків також підтверджуються відповідними рапортами [PERSON] щодо відсутності [PERSON] на робочому місці 20.11.2013 року та не виходу на роботу з 21.11.2013 року, актами відсутності [PERSON] на робочому місці та за місцем проживання, викликами позивача для з'ясування причин не виходу на роботу, повідомленням про отримання одного із вказаних викликів дружиною позивача 24.12.2013 року. Аналізуючи зазначені докази в їх сукупності, суд вважає доведеним стороною відповідача факт відсутності позивача [PERSON] на робочому місці більше трьох годин без поважних причин 20.11.2013 року після 12-00 г. Разом з тим, як вбачається з наказу №175/ос від 30.05.2014 року позивача було звільнено з займаної посади 20.11.2013 року, тобто фактично за прогул без поважних причин у цей день. Дисциплінарне стягнення за виявлення проступку (прогулу), що мав місце 20.11.2013 року, було застосоване 30.05.2014 року, тобто більш ніж через шість місяців з дня його вчинення. В той час, як відповідно до вимог ст.148 КЗпПУ дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача відповідачем не було дотримано вимог ст.148 КЗпПУ та, враховуючи підстави звільнення, накладення на позивача дисциплінарного стягнення з пропуском строку, встановленого вказаною статтею, останній у відповідності до ч.1 ст.235 КЗпПУ підлягає поновленню на роботі. В частині визнання наказу про звільнення недійсним в задоволенні позову слід відмовити, оскільки вказана вимога заявлена не у передбачений законом спосіб. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В своєму позові позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2013 року по 18.11.2014 року в сумі 14486 грн. 64 коп., із розрахунку, що вимушений прогул складає 90,5 змін або 2172 г., а середньогодинна заробітна плата за фактично відпрацьований час склала 6 грн. 67 коп., з урахуванням довідки про доходи від 13.10.2014 року №355. Згідно вказаної довідки вбачається, що за фактично відпрацьований позивачем в локомотивному депо період з 16.11.2013 року по 20.11.2013 року, що становить 33,75 г., йому була нарахована заробітна плата в сумі 225 грн. 17 коп. А тому, суд погоджується з наведеним позивачем у позові розрахунком середньогодинної заробітної плати в розмірі 6 грн. 67 коп. (225,17 / 33,75). Разом з тим, суд враховує, що під час розгляду справи встановлено факт самовільного невиходу позивача на роботу з 21.11.2013 року без погодження цього питання з відповідачем у передбаченому законом порядку. В зв'язку з цим, суд вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен розраховуватись з 30.05.2014 року (дня видачі наказу про звільнення) та по 18.11.2014 року, як заявлено в позові. У зазначений період з 30.05.2014 року по 18.11.2014 року кількість робочих днів становила: в травні - 1 день, в червні - 21 день, в липні - 23 дні, в серпні - 21 день, в вересні - 22 дня, в жовтні - 23 дні, в листопаді - 14 днів, а всього 125 днів. При цьому, суд приймає до уваги, що відповідно до умов трудового договору позивач працював за наступний графіком роботи: дві робочих зміни по 12 г. кожна (з 08-00 г. по 20-00 г.) та два дні відпочинку. Таким чином, виходячи із загальної кількості робочих днів в період з 30.05.2014 року по 18.11.2014 року та графіку роботи позивача, останній повинен був відпрацювати 62,5 днів (125 / 2). З урахуванням зазначеного з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2014 року по 18.11.2014 року в сумі 5002 грн. 50 коп., виходячи із розрахунку - 62,5 днів вимушеного прогулу х 12 годин х 6 грн. 67 коп. Відповідно до ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем заявленого вимогу про стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 14000 грн., завданої внаслідок незаконного звільнення та яка виразилась в душевних стражданнях за неправомірні дії, моральних переживаннях через необхідність пошуку коштів для лікування та догляду за бабусею, сплати за житло та інше. Разом з тим, враховуючи встановлення судом факту прогулу, допущеного позивачем 20.11.2013 року та подальшого самовільного невиходу позивача на роботу з 21.11.2013 року без погодження цього питання з відповідачем у передбаченому законом порядку, суд вважає, що сама по собі обставина звільнення позивача з пропуском строку для застосування цього дисциплінарного стягнення, не може вважатись достатньої підставою для відшкодування моральної шкоди. Як встановлено судом та зазначав сам позивач, про наявність наказу про звільнення від дізнався лише 09.10.2014 року. До цього часу останній на роботу не виходив, питанням щодо оформлення у передбаченому законом порядку своєї відсутності на роботі, в зв'язку з необхідністю стороннього догляду та отримання заробітної плати в цій період не обіймався; будь-яких перешкод в доступі на робоче місце з боку відповідача йому не чинилось. А тому, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо заподіяння моральної шкоди, яка полягає у переживаннях через необхідність пошуку коштів для лікування та догляду за бабусею, сплати за житло. Інших обґрунтувань та належних доказів, щодо заподіяння йому моральної шкоди з вини відповідача, втрат немайнового характеру позивачем не наведено. В зв'язку з цим, в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди позивачу слід відмовити. Також позивачу слід відмовити в стягнення витрат на правову допомогу в сумі 250 грн., оскільки позивачем не надано доказів щодо понесення вказаних витрат. Крім того, витрати з оформлення довіреності не є витратами на правову допомогу та, відповідно, судовими витратами, а представник позивача [PERSON] представляв інтереси позивача за довіреністю та доказів тому, що останній є фахівцем в галузі права до позовної заяви також не надано. В письмових запереченнях та в поясненнях під час розгляду справи представники відповідача посилались на пропуску позивачем місячного строку для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.234 КЗпПУ у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як зазначив позивач та не заперечували представники відповідача з наказом про звільнення позивача було ознайомлено 14.10.2014 року. Позовна заява подана [PERSON] до суду 19.11.2014 року, тобто з попуском встановленого ст.233 КЗпПУ місячного строку. В обґрунтування поважності причин пропуску вказаного строку позивач посилався на те, що для звернення до суду він потребував правової допомоги, в зв'язку з чим звернувся за допомогою в підготовці позову та представництва інтересів в суді до фахівця [PERSON] Але через хворобу останнього позов було подано з попуском місячного строку. Враховуючи зазначені обставини, наданий на підтвердження листок непрацездатності, з якого вбачається, що представник позивача [PERSON] з 06.11.2014 року перебував на лікуванні з діагнозом гіпертонічна хвороба (кризовий перебіг), суд вважає, що строк для звернення до суду з позовом позивачем було пропущено з поважних причин, в зв'язку з чим, а також враховуючи приписи ст.8 Конституції України та ст.3 ЦПК України, вказаний строк підлягає поновленню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Згідно ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу третього розряду виробничої дільниці поточного ремонту 1 та технічного обслуговування 3 електровозів Відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-вузол» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». На підставі викладеного,

Outcome: partial