Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтуванні своїх вимог зазначає, що йому на праві власності належить спірний колодязь відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.03.2003р., однак знаходиться на земельній ділянці, яка незаконно внесена до Державного акту відповідачів, що порушує його право на користування майном. Про існування державного акту на право власності на земельну ділянку виданого на імя [PERSON] від 03.11.2010 р. дізнався у червні 2016 р., коли відповідачка не допустила його до криниці та показала йому правовстановлюючий документ на землю. Тому, просить поновити строк звернення до суду, та усунути перешкоди у користуванні криницею, що належить йому на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2003р. шляхом скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ № 829630 від 03.11.2010р., виданого на імя [PERSON] та звільнення відповідачами частини земельної ділянки на якій розташована його криниця. Судові витрати стягнути з відповідачів. 08 листопада 2016 року відповідач [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності, просила відмовити позивачу [PERSON] в позовних вимогах в повному обсязі. Мотивуючи те, що позивач мав можливість звернутись з позовом до суду в строки не пізніше листопада 2013 року, тому пропустив строки позовної давності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] подали суду зустрічну позовну заяву в якій просили визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: вул. Л.Українки 11а, в м. Болехів, Івано-Франківської області, видане виконавчим комітетом Болехівської міської ради 10 червня 2003 року на імя [PERSON] в частині скасування права власності на криницю та визнати за ними по ? частці право власності на криницю, яка розміщена на їхній земельній ділянці. Представник позивача [PERSON] за первинним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених в позовній заяві, зустрічний позов заперечила. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] за первинним позовом адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти первинного позову, просив задоволити зустрічний позов з підстав зазначених у заяві. Представник Болехівської міської ради в судове засідання не зявився незважаючи на те, що повідомлявся належним чином про час і місце слухання справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи дійшов до наступного висновку. Нормами\~статті 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому\~\~цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України, визначені способи захисту, які застосовуються судом, зокрема здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являвся власником домоволодінь по вул. вул. Л.Українки,11а, та вул. Л.Українки,11 в м.Болехові, що підтвержується технічними паспортами (а.с.58,62) 18 грудня 1998року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю - 0,1699га для будівництва і обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства (а.с.7). Частину будівель в м.Болехів по вул. Л.Українки, 11а, Івано-Франківської області [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON]. А саме, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25.04.2003 р. вбачається, що [PERSON] (позивач) продав, а [PERSON] та [PERSON] (відповідачі) купили житловий цегляний будинок, житловою площею 39,4 кв.м. (л. А) з господарськими будівлями: літня кухня(л. Б), гараж(л. Б1), стайня (л. Б11), вбиральня (л. В), огорожа № 1, 2, ворота № 3 та земельну ділянку площею 0,09га для будівництва і обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться в м. Болехів по вул. Л.Українки, 11а, Івано-Франківської області (а.с.9). Згідно з ст.131 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу з урахуванням вимог цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч.1 ст.126 ЗК право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 25.04.2003р. [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.6). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.07.2003р. про реєстрацію права власності на домоволодіння [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по ? частки право власності на вказаний будинок, який знаходиться по вул. Л.Українки, 11А м.Болехів, Івано-Франківської області (а.с.53). Згідно зі\~ст.152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно з якими передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Разом з тим, позивачем за первинним позовом, заявляючи вимоги про усунення перешкод в користуванні криницею шляхом скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, всупереч ст. 152 ЗК України, не ставиться вимога щодо визнання договору купівліпродажу земельної ділянки недійсним, як підстави видачі оскаржуваного державного акту. А тому, в межах заявлених позовних вимог суд не вбачає підстав для скасування державного акту на землю, оскільки позивачем в силу ст. 16 ЦК України обрано не вірний спосіб захисту свого права. Позивач має право звернутися з позовом щодо встановлення сервітут на користування криницею, яка знаходиться на земельній ділянці відповідачів. Суд критично оцінює доводи позивача, що відповідачі незаконно користуються земельною ділянкою на якій розташована його криниця , оскільки в силу ч.2\~ст.59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом розяснено право на заявлення клопотання про проведення земельної експертизи щодо розташування криниці, накладення земельних ділянок, та встановлення захопленої частини ділянки, однак сторонами не заявлялося клопотань про проведення експертизи по даній справі. Також представником відповідача в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності, що згідно положень ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~є підставою для відмови у позові. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач за первинним позовом посилається на допущені порушення при видачі державного акту на земельну ділянку від 03.11.2010 року. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Суд критично оцінює посилання позивача за первинним позовом про те, що йому стало відомо про порушене його право тільки в 2016 році. З наявних у справі матеріалів, а саме: технічної документації із землеустрою від 08.12.2009 року вбачається, що межі земельної ділянки [PERSON], [PERSON] за адресою м. Болехів, вул. Л.Українки,11а, погоджено із сусідніми землекористувачами, яким являється і позивач [PERSON], а також з пояснень самого позивача, вбачається що розподіл земельних ділянок згідно договору купівлі продажу відбувся ще у 2003 році, тоді ж і встановлено огорожу, згідно якої криниця залишилась на земельній ділянці відповідачів. Натомість позовна заява подана первинним позивачем до суду тільки 25.10.2016 року, тобто поза межами строку позовної давності. Щодо зустрічних позовних вимог, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 ч.4 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25.04.2003 р. вбачається, що [PERSON] (позивач) продав, а [PERSON] та [PERSON] (відповідачі) купили житловий цегляний будинок площею 39,4 кв.м. (л. А) з господарськими будівлями(літня кухня, гараж, стайня, вбиральня, огорожа, ворота) та земельну ділянку площею 0,09га для будівництва і обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться в м. Болехів по вул. Л.Українки, 11а, Івано-Франківської області (а.с.9). Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2013р. [PERSON] на праві власності належить (інший) житловий будинок (А) площею 66,9 кв. м., вбиральня (Б) площею 1,3 кв. м., , ворота (№ 2) площею 3,5 кв. м., огорожа (2), площею 56,4 кв. м. криниця (1) (а.с.105). Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [PERSON] від 14.03.2003р. вбачається, що житловий будинок позначеною літерою А вбиральні літерою Б, криниці №1, ворота №2, огорожі № 3 площею 66,9 кв.м., який знаходиться в м. Болехів, по вул. Л.Українки, 11, Івано-Франківської області, вартість якого становить 2136грн.(а.с.10-15). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставинні, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК України та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незміненим і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої і підставу позову повинен довести саме позивач. Позивачами за зустрічним позовом не надано доказів про те, що [PERSON] при продажі будинковолодіння та земельної ділянки у 2003 році продав також і криницю, а навпаки в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази на підтвердження того, що криниця залишилась у власності [PERSON] Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в первинні та зустрічні позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а отже задоволенню не підлягають. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного, ст. 16, 317-321, 391 ЦК України, ст. 125, 126, 131, 152 ЗК України,

Outcome: dismissed