Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 21.03.2016 між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 135000,00 грн та зобов`язався щомісячно виплачувати відсотки в розмірі 400 доларів США, надавши відповідну розписку. 23.03.2017 був підписаний договір позики на суму 54000,00 грн, строком на один місяць, зобов`язавшись повернути 23.04.2017 в сумі 58860,00 грн, тобто 9 відсотків на місяць. 04.04.2017 був укладений договір позики на суму 2000,00 доларів США, строком на місяць. Відповідач зобов`язався повернути кошти в розмірі 2180,00 доларів США. 06.04.2017 був підписаний договір позики на суму 1000,00 доларів США, строком на місяць, згідно з яким, відповідач зобов`язався повернути кошти в розмірі 1090,00 доларів США. 15.09.2017 сторонами був укладений договір позики на суму 117000,00 грн (еквівалентно 4500 доларів США), строком на два місяці, під 9 % на місяць. Відповідач зобов`язався повернути 15.11.2017 суму 138060,00 грн (еквівалентно 5310,00 доларів США). 07.10.2017 був підписаний договір позики на суму 9000,00 доларів США (еквівалент 240000,00 грн), строком на один місяць, під 9 % на місяць. Відповідач зобов`язався повернути кошти в сумі 9810,00 доларів США (еквівалент 261600,00 грн). Відповідач грошові кошти не повернув, від виконання свого обов`язку за договором позики ухиляється. За таких обставин, позивач просив суд: стягнути з відповідача на свою користь 77750,00 доларів США (еквівалент 1968630,00 грн) боргу за договорами позики від 21.03.2016, від 23.03.2017, від 04.04.2017, від 06.04.2017, від 15.09.2017, від 07.10.2017. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що відповідач надав свої пояснення в судовому засіданні, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно зі ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За статтею 1047 ЦК України договір позики на суму, яка не перевищує 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за винятком договору позики, в якому позикодавцем є юридична особа, може бути укладений в усній формі. На підтвердження його укладення надається розписка позичальника або інший документ, який підтверджує передачу позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що згідно з розписки від 01.03.2016 [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 135000,00 грн, що еквівалентно 5000,00 доларів США та зобов`язався щомісячно сплачувати премію в розмірі 400 доларів США. Повну суму боргу зобов`язався повернути не пізніше, ніж через місяць після вимоги [PERSON] . Відповідно до розписки від 23.03.2017 [PERSON] отримав у [PERSON] 54000,00 грн, що еквівалентно 2000 доларів США та зобов`язався повернути 23.04.2017 в сумі 58860,00 грн, що еквівалентно 2180,00 доларів США. Зі змісту розписки від 04.04.2017 вбачається, що [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США на місяць та зобов`язався повернути 2180,00 доларів США. Згідно з розпискою від 06.04.2017 [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США на місяць та зобов`язався повернути 1090 доларів США. Відповідно до розписки від 15.09.2017 [PERSON] отримав у [PERSON] 11700,00 грн, що еквівалентно 4500,00 доларів США та зобов`язався повернути 15.11.2017 в сумі 138060,00 грн, що еквівалентно 5310,00 доларів США. За змістом розписки від 07.10.2017 вбачається, що [PERSON] отримав у [PERSON] 240000,00 грн, що еквівалентно 9810,00 доларів США та зобов`язався повернути 07.11.2017 в сумі 261600,00 грн, що еквівалентно 9810,00 доларів США. Таким чином встановлено, що відповідач мав повернути позивачу кошти в загальному розмірі 25570,00 доларів США. Всупереч вказаним обставинам, [PERSON] свої зобов`язання не виконав та не повернув грошові кошти позивачу, що стало підставою для його звернення до суду. У судовому засіданні 24.02.2021 відповідач визнав, що брав у позивача в борг грошові кошти в сумі 21300,00 доларів США, з метою виконання боргу віддав свій полупричеп під заставу, після чого взагалі переоформив автомобіль на позивача, а тому він вважає, що несплачена сума боргу становить лише 8000,00 доларів США. Суд вважає обставини, на які посилається відповідач необґрунтованими та не доведеними, оскільки жодних доказів на їх підтвердження надано не було. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином судом встановлено, що відповідач ігнорує свій обов`язок щодо повернення, отриманих від позивача коштів. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовна заява, в частині стягнення коштів за розписками ґрунтується на законних підставах. Разом з цим, погоджуючись з наявністю боргу, суд не може погодитись з наданим позивачем розрахунком розміру відсотків, з таких підстав. Згідно з розписки від 01.03.2016 відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати премію в розмірі 400 доларів США, позивач їх рахує як 9% від суми позики в розмірі 5000,00 доларів США. Повну суму боргу зобов`язався повернути не пізніше, ніж через місяць після вимоги [PERSON] . Проте, 9% від вказаної суми становить не 400, а 450 доларів США. Крім того, позивачем не надано доказів коли він звернувся з вимогою про повернення вказаної суми, а тому не можливо встановити період за який необхідно розраховувати «щомісячну премію». Зміст розписок від 23.03.2017, від 04.04.2017, від 06.04.2017, від 15.09.2017, від 07.10.2017 не містить умов на яких мають нараховуватися відсотки, а зазначені лише визначені суми, які боржник має повернути позивачу. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду належних доказів на підтвердження узгодження суми відсотків за користування позикою. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови нарахування щомісячних відсотків на суму боргу, суд приходить до висновку про необхідність відмови у стягненні з відповідача відсотків відповідно до розрахунку позивача. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором позики - долар США. Згідно з роз`ясненнями наданими в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 , у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 долар США - 27,9492 грн. Отже, сума неповернутої позики складає 25570 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 25 лютого 2021 року складає 714661,04 грн (25570,00 х 27,9492 = 714661,04). З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 3126,77 гривень.

Outcome: partial