Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 1996 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] Шлюб був розірваний за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09.10.2012 р. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO] В 2007 р. позивач придбав двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20.10.2015 р. спірна квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя і за відповідачем було визнано право власності на 1 / 2 частину квартири. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19.09.2016 р. заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду було скасоване і ухвалене нове рішення, яким за відповідачем було визнано право власності на 1 / 5 частину спірної квартири. Постановою Верховного Суду Україні від 10.05.2018 р. рішення Апеляційного суду Київської області від 19.09.2016 р. залишене без змін. Отже, позивачу належить 4 / 5 частини вказаної спірної квартири. В квартирі [ADDRESS] зареєстровано четверо осіб: позивач, відповідач та двоє неповнолітніх дітей. На даний час в квартирі проживають діти, відповідач та її співмешканець. Позивач в квартирі не проживає з лютого 2016 р. через те, що відповідач без його згоди змінила вхідні двері в квартиру, чинить перешкоди в користування житлом. Позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні житловою площею квартири [ADDRESS], вселивши позивача на житлову площу вказаної квартири. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач позов не визнала, надала відзив, на розгляд справи 23.01.2019 року відповідач не з'явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.08.1996 року по 09.10.2012 року, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09.10.2012 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO] Наведені обставини стверджується зібраними матеріалами справи. Встановлено, що 17.04.2007 року сторони набули у власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована за позивачем, що підтверджено договором купівлі-продажу квартири, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори.(а.с.5). Встановлено, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20.10.2015 р. спірна квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя і за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на 1 / 2 частини квартири. Але рішенням Апеляційного суду Київської області від 19.09.2016 р. заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду було скасоване і ухвалене нове рішення, яким визнано 35,19 % квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 1 / 5 частину спірної квартири. Встановлено, що Постановою Верховного Суду Україні від 10.05.2018 р. рішення Апеляційного суду Київської області від 19.09.2016 р. було залишено без змін. Таким чином, встановленим є те, що позивачу [PERSON] належить 4 / 5 частини спірної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2018 р., номер запису про право власності № [NUMBER].(а.с.15). Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї, наданої Управлінням адміністративних послуг БМР 12.09.2018 року, в зазначеній квартирі зареєстровано чотири особи: позивач [PERSON], відповідач [PERSON], малолітні діти [PERSON], [PERSON] (а.с.14). Встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до правохоронних органів щодо вирішення житлового спору з його колишньою дружиною [PERSON], про що свідчать висновки про результати розгляду звернень від 11.05.2016р., 15.11.2018 р. (а.с.44-46). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який приходиться позивачу племінником, суду показав, що наприкінці літа 2018 р. він з позивачем приходили до нього додому, але потрапити в квартиру не змогли, бо були замінені вхідні двері. В 2016 році був востаннє в спірній квартирі, також був свідком того, коли позивача виганяли з квартири, [PERSON] кидалася битися. Представник позивача суду пояснила, що з 23.08.1996 року по 09.10.2012 року, сторони перебували в ззреєстровному шлюбі, який було розірвано. Фактично, за власні кошти позивача було набуто у власність спірну квартиру, але в подальшому за рішенням суду відповідач зареєструвала за собою право власності на 1\\5 частину цієї квартири . Відповідач з дітьми і своїм співмешканцем користуються зазначеним житлом, не допускають позивача до квартири. В судовому засіданні та у відзиві на позов відповідач підтверджує факт, що вона перешкоджає позивачу користуватися житловою площею квартири. Відповідач вказала, що визнає факт заміни нею вхідних дверей до квартири в 2016 році, і ту обставину, що позивач не має ключів від вхідних дверей. Відповідач не вбачає можливості проживання разом з позивачем в одному помешканні, зазначила, що боїться його, оскільки позивач погрожує їй, виганяє з квартири. Відповідач з дітьми не мають іншого житла. Позивач давно проживає з іншою жінкою та спільне проживання двох сімей є неможливим. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідного ДО Ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може і протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно ст.. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved