Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.03.2017 у сумі 134597,95 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем 10.03.2017 було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 32000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення кредитної заборгованості, передбаченої договором. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28.11.2019 року складає 134597,95 грн., в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 49172,34 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом - 0,00 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України 6676,44 грн., пеня за прострочене зобов`язання 97787,61 грн., комісія - 0,00 грн., а також просить стягнути з відповідача 2102,00 грн. судового збору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Новопсковського районного суду Луганської області, однак останній до судового засідання не з`явився, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направив, відзиву на позовну заяву не надав, зустрічний позов до суду не пред`явив. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного судового провадження за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.03.2017 між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» - позивач у справі) та [PERSON] (як позичальником - відповідач у справі) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. В анкеті-заяві не зазначено, яку саме карту одержує позивач. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» (без дати) за вказаним кредитним договором відповідачу було надані наступні кредитні картки: 10.03.2017 - № [NUMBER] з терміном дії до 05/19; 28.12.2017 - № [NUMBER] з терміном дії до 03/21; 20.01.2018 - № [NUMBER] з терміном дії до 12/21. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» (без дати) за виданою відповідачу кредитною карткою було встановлено максимальний кредитний ліміт у сумі 32000,00 грн. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Обов`язок відповідача здійснювати погашення кредиту у строки та на умовах, визначених сторонами, встановлено п.2.1.1.3.1 Умов та правил надання банківських послуг. Позивач зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконав належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню та сплаті визначених умовами кредитного договору платежів, внаслідок чого в нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 28.11.2019 року складає 134597,95 грн., в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 49172,34 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом - 0,00 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України 6676,44 грн., пеня за прострочене зобов`язання 97787,61 грн., комісія - 0,00 грн. За доводами позивача, вказана сума має бути стягнута з відповідача в судовому порядку. Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами. Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до положень ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про одержання кредиту від 10.03.2017, підписаній сторонами, відсутні умови договору про визначення розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з позичальника нараховану за умовами договору пеню за несвоєчасну сплату коштів по договору та прострочене тіло кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на веб-сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємну частину договору. Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі, сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. При цьому, суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2017 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи. Суд враховує, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 10.03.2017 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму договору. З цих підстав, суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, про стягнення якої порушено питання в цій справі, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими. Такі висновки узгоджуються з практикою ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст.264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, саме до повноважень суду входить оцінка наданих сторонами у справі доказів та встановлення на їх підставі фактичних обставин справи. При цьому, суд вправі як погодитися з такими доказами, так і відхилити їх, навівши свої міркування з цього приводу. У даному випадку позивач стверджує про наявність між ним та відповідачем, як позичальником, кредитних правовідносин саме на умовах, які надані банком. Однак, доказів того, що саме такі умови надання банківських послуг існували в момент укладення кредитного договору та були надані для ознайомлення відповідачу (враховуючи їх мінливий характер) позивач не довів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, врахувавши висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за невиконання умов кредитного договору слід відмовити. Суд також відхиляє вимогу позивача про необхідність стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту, яка ґрунтуються на тому, що простроченим тілом кредиту є кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором. За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом. З системного аналізу вищенаведених положень ч.1 ст.1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти. Отже, за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом позовні вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту (до якого включено відсотки за користування кредитним коштами) є необґрунтованими. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість у відповідача станом на 28.11.2019 за тілом кредиту - 0,00 грн, про що вказав позивач і при зверненні до суду. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення даних позовних вимог. Відсутність заборгованості по тілу кредиту, крім того, свідчить про відсутність підстав для стягнення нарахувань за ст.625 ЦК України, так як позивач не довів факту прострочення виконання грошового зобов`язання, що свідчить про недоведеність позовних вимог у справі в частині стягнення 6676,44 грн. відсотків згідно ст.625 ЦК України. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що фактичне використання кредитної картки позичальником свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних правовідносин, однак це не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги в цій справі в частині стягнення боргу за неустойкою, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів. При цьому наявність правовідносин між сторонами під сумнів не ставиться. Суд відхиляє посилання скаржника на постанову ВС від 10.04.2019 у справі №356/1635/16-ц в якій вказано на те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, адже в даній справі суд вирішує питання не про встановлення факту укладення кредитного договору між сторонами, а про недоведеність позивачем умов договору, які мають бути використані при визначенні суми заборгованості по неустойці (пені). Суд також не приймає до уваги посилання позивача на поставу ВС від 06.02.2018 у справі №755/2720/16-ц, в якій ВС зазначив, що умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці умови та правила були чинним під час укладення договору, адже позивачем не доведено редакцію умов кредитування в банку, чинну саме на момент укладення кредитного договору та на час нарахування позичальнику за цим договором заборгованості, зокрема, по неустойці (пені). Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення даних позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed