Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.07.2010 року у розмірі 83\~766,44 грн. та судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.07.2010 року [PERSON] (далі - Відповідач) 10.07.2010 року отримав кредит у розмірі 47 218,51 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом Відповідача в заяві. У порушення норм закону та умов договору Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на 16.12.2018 року має заборгованість 83\~766,44 грн., яка складається з наступного: 12 157,00 грн. - заборгованість за кредитом; 43 966,88 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 23\~177,22 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3 965,07 грн. - штраф (процентна складова). Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2019 року позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнята до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву в якій просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі на підставі спливу строків позовної давності. Зазначає, що для завершення операції з оформлення кредиту необхідно видати клієнту картку. Зазвичай строк дії картки сягає 2-4 роки. Після 2010 року ним особисто не отримувалось більше ніяких карток, що і привело до пропуску строку позовної давності позивачем. Так, строк дії картки скінчився у липні 2014 року, а позов пред`явлений лише 2019 року, і враховуючи відсутність обставин, що свідчить про збільшення позовної давності, строк для пред`явлення позову пропущено. Також відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту укладення з ним кредитного договору на таку суму, що зазначена в позові, як заборгованість за тілом кредиту 12 157, 27 грн. та посилається на те, що розрахунок заборгованості, представлений позивачем є неправильним та необґрунтованим. Відтак, враховуючи недоведеність факту укладення кредитного договору на таку суму, неправильність та необґрунтованість розрахунків, а також пропуск строку позовної давності, відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою відео-(звуко)-записувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, 10.07.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н. За умовами укладеного договору відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий. Дана обставина підтверджується Анкетою-заявою [PERSON] (а.с. 9) та визнано відповідачем. Доказів укладення з відповідачем кредитного договору, за яким він отримав кредит на суму 47218, 51 грн., позивачем не представлено. Розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.07.2010 року, що наданий позивачем (а.с.8), складений починаючи з 14.03.2017 року, в якому зазначено, що відповідачем на вказану дату витрачено кредитні кошти в розмірі 47\~218,51 грн. Однак, коли саме відповідачу видавалися кредитні кошти в такій сумі, позивачем не зазначено та не підтверджено відповідними доказами. Кожна особа має довести ті обставини. На які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що передбачено ст. 81 ЦПК України. Таким чином, суд критично ставиться до обґрунтування позовних вимог банком, стосовно того, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит від банку в розмірі 47\~218,51 грн., підписавши заяву від 10.07.2010 року. А тому й заборгованість в розмірі 83\~766,44 грн.,( з яких 12157,27 тіло кредиту, 43966,88 грн. проценти за користування кредитом, 23\~177,22 грн. пеня, 500 грн. штраф фіксований, 3965, 07 грн. штраф у процентах від суми боргу), яку банк просить стягнути з відповідача є необґрунтованою та не відповідає умовам кредитного договору від 10.07.2010 року. Відповідно до анкети-заяви від 10.07.2010 року відповідач отримав від Банку картку універсальна із лімітом кредитування в сумі 3000 грн., максимально можлива дія якої закінчилася у липні 2014 року. Підтверджень того, що відповідач після закінчення строку дії цієї кредитної картки отримував інші картки, суду не надано, а тому відповідач обґрунтовано посилається на пропуск строку позовної давності позивачем. Статтями\~256,\~257 ЦК України, передбачено, що позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Доказів щодо досягнення з відповідачем домовленості про збільшення строку позовної давності позивачем не надано. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Статтею 266 ЦК України\~передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України), В постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6- 2104цс16 зазначено, що згідно зі\~статтею 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про фактичне порушення своїх прав відповідачем йому було відомо ще з липня 2014 року, однак з позовом банк звернувся до суду лише у січні 2019 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~у разі відмови у задоволенні позовних вимог, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed