Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору, а також судові витрати повязані із розглядом справи судом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 10.04.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №ZRZ0GA00004327, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 34025 доларів США на термін до 09.04.2018 року зі сплатою відсотків. Відповідач належним чином зобовязання не виконував, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводив, таким чином загальна заборгованість станом на 01.07.2015 р. становить 18993.04 доларів США, з яких: 16 778.89 дол. США - заборгованість за кредитом; 1058.16 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 49.51 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 190.71 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11.90 дол. США - штраф (фіксована частина), 903.86 дол. США - [ штраф (процентна складова). Відповідачем подано зустрічний позов до банку в якому [PERSON] з врахуванням останнього уточнення вимог, просить визнати недійсними пп.2.2.3. п.2.2. ст..2; пп.2.2.7. п.2.2. ст.2; пп. 2.2.9 п.2.2. ст..2; пп. 2.3.1. п. 2.3. ст.. 2; пп. 2.3.7. п. 2.3. ст. 2; пп. 2.3.9. п. 2.3. ст. .2; п. 4.1.-4.6. ст. 4; п. 5.1.-5.6. ст.. 5; п. 7.2. ст. 7; п. 8.1. ст.. 8 кредитного договору №ZRZ0GA00004327 від 10.04.2008 року укладеного з банком. В обґрунтування зустрічного позову вказала, що зверталася до банку з вимогою провести реструктуризацію, проте запропонований банком варіант не прийнятний для відповідача. Крім того, зазначила, що банком їй не було надано інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; пункти 8.1. ст.. 8 кредитного договору в частині встановлення плати 660,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного договору, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником і на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати, суперечать ч.8 ст.11, ст.,19 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6. постанови Правління Національного банку Україну №168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Одночасно вказала, що продукція надана позивачу банком (кредит) є небезпечною для майнових інтересів особи, так як криє в собі ризик для майна особи через незаконну комісію та дискримінаційну пеню. Пункти 8.1. 8.2. статті 8 Кредитного договору, суперечить ст.192, ч.1 ст.524 ЦК України, оскільки зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України. Умови Кредитного Договору є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків, і шкодить споживачу кредитних послуг, а саме в частині надання кредиту в доларах США; зі сплатою за користування кредитом відсотків, Зловживаючи своїм правом, відповідач зазначив в п.п.2.2.7. пункту 2.2. статті 2 про те, що позичальник зобовязаний письмово узгодити з банком договір страхування, що не відповідає волевиявленню відповідача. Підпункті 2.3.1. пункту 2.3 статті 2 Кредитного договору відповідач мас право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, що є дискримінаційною умовою кредитного договору. Пунктом 2.3.9. пункту 2.3 статті 2 кредитного договору банк має право будь-якими способами доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника, а також про наявність і відсутність і стан майна, що відповідно до п. 5 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено. Пункти 5.1.-5.6. ст..5 договору «Відповідальність сторін» є дискримінаційними, так як встановлюють лише відповідальність однієї сторони; п. 5.1. передбачена пеня, а п. 5.3. штраф, які є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої позивач намагається притягнути відповідача. П. 5.5. кредитного договору зазначено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пеня - 5 років, що суперечить вимогам п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. В останнє судове засідання сторони не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.04.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №ZRZ0GA00004327, за умовами якого банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 10.04.2008 р. по 09.04.2018 року включно у вигляді не відновлюваної лінії (кредит) у розмірі 37 675 дол. США на наступні цілі: у розмірі 34025 дол. США на споживчі цілі, в розмірі 660 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 200 дол. США на страхування майна, 165 дол. США на особисте страхування, 3650 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.13, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,04% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 даного договору. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. (Дана правова позиція висловлена в постанові ВСУ від 25.09.2013 р. у справі 6-80цс13) Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що для виконання зобовязань банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у п. 8.1 договору. Оскільки в спірному договорі в п.8.1 винагороди за обслуговування кредиту визначені не за формулою зі змінними величинами, то такі умови не суперечать як положенням частини пятої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, так і затвердженому сторонами графіку платежів. Винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 даного договору відповідачу не нараховувалися і не заявлені позивачем до стягнення, у звязку з чим відсутні підстави для визнання недійсними пп.2.2.3., пп. 2.2.9,п.4.1.-4.6, п. 7.2., п. 8.1. кредитного договору. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Суд не приймає доводи позивача за зустрічним позовом, що здійснене кредитування у валюті містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків, і шкодить споживачу кредитних послуг, а саме в частині надання кредиту в доларах США, оскільки банк діяв в межах обсягу наданих прав (ліцензія), а боржник здійснив своє волевиявлення уклавши спірний договір та не відмовився від отримання грошових коштів після укладання договору, що відповідає ст.627 ЦК України в частині свободи у виборі контрагента, визначенні умов договору. Одночасно судом встановлено, що позивачу надано інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, що підтверджується додатком № 1 до кредитного договору, який укладено з підписанням основного договору (т.1 а.с.12). Підпунктом 2.2.7. кредитного договору передбачено письмове узгодження з банком договорів страхування, в тому числі вибір Страхувальника, що суперечить принципу свободи договору, закріпленого у ст.. 627 ЦК України, у звязку з чим даний пункт підлягає визнанню недійсним. Підпунктами пп. 2.3.1., 2.3.7. пп. 2.3.9. п. 2.3. ст. 2 встановлено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки та надавати інформацію третім особам про заборгованість позичальника, що відповідає свободі у визначенні умов договору і не суперечило волі сторін при укладанні спірного кредитного договору. Підпунктом 5.1., 5.3 кредитного договору встановлено відповідальність позичальника у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, пеня і штраф. Підпунктом 5.2 кредитного договору встановлено відповідальність Банка у випадку невиконання зобовязань з видачі кредиту, у звязку з чим твердження відповідача, що умовами договору встановлено лише відповідальність однієї сторони спростовуються п. 5.2 кредитного договору. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те сааме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у звязку з чим п.п. 5.1, 5.3 кредитного договору порушують вимоги ст..ст. 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів і підлягають визнанню недійсними. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, у звязку з чим відсутні підстави для визнання недійсним п. 5.5. кредитного договору, яким сторони погодили термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені. В частині стягнення заборгованості за кредитним договором суд дійшов до наступного висновку. Позивач вказав, що відповідач зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01.07.2015 року складає 18 993,04 доларів США з яких: заборгованість за кредитом 16 778,89 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1058,16 доларів США, заборгованість за комісією 49,51 доларів США, заборгованість за пенею 190,71 доларів США, штраф (фіксована частина) 11,90 доларів США; штраф (процентна складова) 903,86 доларів США. В обґрунтування суми заборгованості надав розрахунок заборгованості. Відповідач вказав, що позивачем не були враховані суми сплачені на погашення заборгованості, зокрема і від 10.08.2015р. 100 доларів США, 15.08.2015 р. 150 доларів США, 21.08.2015 року -180, сплата яких підтверджується квитанціями (а.с.48т.1). Як встановлено судом, дані проплати у наданому банком розрахунку заборгованості відсутні (а.с.5-8, т.1), оскільки розрахунок здійснено станом на 01.07.2015 р. Інші платежі, на які відповідач вказував, відображені в наданому позивачем розрахунку. У справі судом призначено судово-економічну експертизу. 02.12.2016 року надійшло повідомлення про неможливість надання висновку через відсутність необхідних документів (а.с.141, 142 т.1). На вирішення експерта питання щодо встановлення розміру заборгованості не ставилося. У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно за ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Встановивши, що позичальник здійснював часткове погашення кредиту, банком у наданому розрахунку не були враховані проплати, здійсненні позичальником на загальну суму 430 доларів США, та відповідачем не надано розрахунку суми заборгованості, а лише зазначено проплати, які не були враховані банком, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача за первісним позовом та стягнення з [PERSON] на користь банку 17407,05 доларів США з яких: 16 348, 89 доларів США - заборгованість за кредитом, заборгованість по процентам за користування кредитом 1058,16 доларів США. що за офіційним курсом НБУ станом на 02.04.2018 року складає 457 927 грн. 26 коп. На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 226, 638, 1054 ЦК України,

Outcome: partial