Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 23.04.2018 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Лексус н/з [NUMBER] під його керуванням та трамваєм маршруту №15 під керуванням водія [PERSON], причепний вагон якого звернув на стрільці в інший ввід першого вагону бік, звалившись на його автомобіль. За вказаним фактом працівниками поліції відносно водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропет-ровська від 11.07.2018 року провадження по справі відносно [PERSON] було закрито за відсутністю в її діях складу вказаного адміністративного правопорушення. В результаті дорожньо-транспортної пригод його автомобіль отримав значні пошкодження та вартість відновлювального ремонту машини складає 63778 грн. 44 коп. З урахуванням вищенаведеного, позивач просив стягнути заподіяні йому матеріальні збитки у зазначеному вище розмірі на підставі ст.1187 ЦК України з відповідача, яка власника джерела підвищеної небезпеки (трамваю). Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити в повному обсязі позовні вимоги. Представник відповідача під час підготовчого провадження та у наданому до суду письмовому відзиві проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11.07.2018 року провадження по справі відносно [PERSON] було закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На момент дорожньо-транспортної пригоди трамвайний потяг був технічно справним, а причиною сходу вагону був металевий предмет у формі гайки, що знаходився між пером стрілки та рамною рейкою. Водій трамваю [PERSON] рухалась зі швидкістю 2 км/г, трамвайну стрілки переїхали перші три теліжки і лише останні колеса другого вагону зійшли з рейок. Жодних перепон на шляху її руху не було. Їхавший на зустріч автомобіль під керуванням позивача повністю розминувся з першим вагоном і наполовину з другим вагоном та лише після цього зіткнувся із відскочивши вбік причепним вагоном. Під час складання протоколу працівниками поліції не було враховано швидкість автомобіля Лексус в момент дорожньо-транспортної пригоди та його безпричинний виїзд на попутну трамвайну колію. Тобто, якщо б автомобіль позивача рухався по дорозі, а не по трамвайному полотну, зіткнення б не сталось. Таким чином, вважав, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідача, причинного зв'язку між діями та завданою шкодою, а також вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. В призначене на 18.02.2019 року судове засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки останнього суд не повідомив. Враховуючи зазначене, належне повідомлення відповідача про день та час слухання справи, подання представником останнього відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності останнього. Заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23.04.2018 року в м.Дніпро на перехресті вул.Леваневського та вул.В.Антоновича сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Лексус н/з [NUMBER] під керуванням позивача та трамвайним потягом Т-3, інвентарний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], задній вагон якого, інвентарний номер [NUMBER] зійшов з рейок та скоїв наїзд на автомобіль Лексус н/з [NUMBER]. Внаслідок дорожньно-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Також судом встановлено, що власником трамвайного потягу Т-3 є відповідач, а водій [PERSON] є працівником останнього та під час пригоди безпосередньо виконувала свої трудові обов'язки. Позивач є власником транспортного засобу Лексус н/з [NUMBER]. Вказані обставини не заперечувались та таким чином визнані сторонами, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не потребують доказуванню. За фактом дорожньо-транспортної пригоди відносно водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11.07.2018 року провадження по справі відносно [PERSON] було закрито за відсутністю в її діях складу вказаного адміністративного правопорушення. З постанови суду від 11.07.2018 року вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди став сторонній металевий предмет у формі гайки, який знаходився в роз'ємні рейкової стрілки під час руху другого трамвайного вагону, внаслідок чого колісні візки другого вагону зійшли з рейкової колії та завдали механічні пошкодження автомобілю Лексус н/з [NUMBER]. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність в діях водія трамваю [PERSON] порушення вимог ПДР України, оскільки вона під час керування була позбавлена можливості визначити попадання в механізм стрілки стороннього предмету та попередити схід вагону з рейок. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала . Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом вказаної норми зобов'язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов'язання, в яких потерпіла сторона має право вимагати від заподіювача шкоди повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків. Згідно ч.ч.1,2,5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Положення ст.1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.1166 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-108цс13. В п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст.1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Наведене свідчить, що головною особливістю відшкодування шкоди, яка виникла за участі джерела підвищеної небезпеки, є те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає як винну, так і безвинну відповідальність власника такого джерела. На володільця не може бути покладено обов'язок по відшкодуванню такої шкоди, лише у двох випадках: якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під умислом слід розуміти, що потерпілий передбачав і бажав настання шкідливих наслідків. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п.1 ч.1 ст.263 ЦК України. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов'язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли б попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач завдав майнову шкоду позивачу внаслідок непереборної сили. Так, з постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11.07.2018 року вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне відносно [PERSON] було встановлено, що механічні пошкодження автомобілю Лексус н/з [NUMBER] було завдано іншим джерелом підвищеної небезпеки - трамвайний потягом Т-3, інвентарний номер [NUMBER], власником якого є відповідач, внаслідок сходу другого вагону з рейкової колії. Причини такого сходу через наявність на рейковій колії стороннього металевого предмету не виключає цивільно-правову відповідальність відповідача відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, оскільки саме останній повинен був забезпечити безпечну експлуатацію інженерних та транспортних мереж, трамвайних колій. Згідно зі ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Частиною 1 ст.1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності - ПП [PERSON], складеного 10.05.2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Лексус н/з [NUMBER] внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 23.04.2018 року, визначена в розмірі 63778 грн. 44 коп. Стороною відповідача не наведено будь-яких обґрунтувань щодо неповноти чи неправильності висновків, наведених у вказаному звіті, клопотань про призначення у справі судової авто технічної експерттизи не заявлялось. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем позовних вимог. В зв'язку з цим, останні слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 63778 грн. 44 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. В частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн., суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч.1-3 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Вдута В.В. 01.08.2018 року було укладено договір про надання правової допомоги у розгляді справи про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в Кіровському районному суді м.Дніпропетровська. На підставі вказаного договору 02.08.2018 року було виписано ордер серії ДП №2079/027. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було надано довідку від 01.08.2018 року про сплату адвокату гонорару в сумі 3000 грн. Проте, у відповідності до вимог ч.1 ст.134, ч.3 ст.137 ЦПК України позивачем не було надано попереднього розрахунку вказаного виду судових витрат, акту виконаних робіт чи іншого документу з зазначенням детального опису робіт (наданих послуг), витраченого часу та їх вартості. Крім того, надану позивачем довідку адвоката про оплату гонорару суд не визнає належним платіжним, розрахунковим документом, що підтверджує фактичну оплату послуг. З огляду на це та заперечення представника відповідача у відзиві на позов щодо доведеності та обгрунтованості заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхдність відмови позивачу у стягненні вказаного виду судових витрат за недоведеністю факту їх понесення та розміру цих витрат належними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved