Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації, виплати відрахувань до пенсійного фонду, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.01.2009 року позивач на підставі наказу № 253 від 01.01.2009 року був прийнятий до ТОВ «ТНВ» на посаду машиніста насосної станції. 02.01.2013 року був звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно наказу № 3 від 02.01.2013 року. При звільнені відповідач не провів з позивачем відповідно до КЗпП України повного розрахунку з виплати заробітної плати на час звільнення. Заборгованість з виплати заробітної плати відповідачем була виплачена на при кінці 2014 року після видачі Мелітопольським міськрайонним судом судового наказу № 320/1464/13-ц від 14.02.2013 року, через виконавчу службу Мелітопольського міськрайонного управління юстиції. У зв'язку з затримкою у виплаті заробітної плати з вини відповідача,позивач вважає, що він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки щодо виплати йому заробітної плати, крім того у зв'язку з тим, що є заборгованість відповідача перед Пенсійним фондом України, позивач просить суд зобов'язати відповідача погасити відповідну заборгованість, та стягнути з відповідача матеріальну шкоду. В судовому засіданні позивач відмовився від стягнення відповідача моральної шкоди, а решта вимог просив суд задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнали частково, проти задоволення стягнення на корись позивача суми середнього заробітку за весь час затримки по виплаті заробітної плати не заперечував, а іншої частини позовних вимог просив суд відмовити у їх задоволені. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні і ця обставина не заперечується сторонами позивач 01.01.2009 року на підставі наказу № 253 від 01.01.2009 року був прийнятий до ТОВ «ТНВ» на посаду машиніста насосної станції. (а.с. 15) 02.01.2013 року був звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно наказу № 3 від 02.01.2013 року. (а.с.8) 14.02.2013 року Мелітопольським міськрайонним судом був виданий судовий наказ № 320/1461/13-ц про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 10955,66 грн. (а.с.10) 15.12.2014 року заборгованість по виплаті заробітної плати відповідачем була погашена. Згідно доданими до позовної заяви позивачем розрахунку заборгованості, за період з 02.01.2013 року по 15.12.2014 року вона складає 2535,70 грн. (а.с.31) Відповідно до ст. 117 КЗпП України (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005) відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до інформаційного листа Верховного Суду України від 05.12.2011 року щодо правової позиції пов'язаних трудовими спорами згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 16 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, тому суд вважає що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то у судовому засіданні позивач відмовився від цієї частини позовних вимог. Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, тому суд вважає, що у цій частині позовних вимог прийняти відмові позивача від позовних вимог. Вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача погасити заборгованість по відрахуванню до Пенсійного фонду України відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально обов'язкове державне соціальне страхування», не підлягають задоволенню у зв'язку з тим, що такі вимоги заявлені Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі, та на виконанні у відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання вимог Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі про стягнення з ТОВ «ТНВ» заборгованості зі сплати єдиного відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально обов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально обов'язкове державне соціальне страхування». У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Товари народного вжитку» про стягнення компенсації, виплати відрахувань до пенсійного фонду, стягнення моральної шкоди такою, що підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial