Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 11.07.2009 по 25.02.2016. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . До реєстрації шлюбу, на підставі договору дарування, позивач набув власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , в якій став проживати з дружиною та сином. 21.02.2013 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та рідній сестрі позивача [PERSON] . Відповідач, яка виступала покупцем, ні з продавцем 1/2 часки вказаної квартири [PERSON] , ні з позивачем, як з представником продавця 1/2 частки квартири, грошові розрахунки не проводила, тому що на придбання вказаної квартири у неї не було грошей, оскільки всі кошти на придбання нерухомого майна надав позивач за рахунок особистих грошей, отриманих від продажу його квартири [ADDRESS] . З продавцем [PERSON] позивач розрахувався одразу в повному розмірі 33120,00 грн, а з сестрою він розрахувався в сумі 11700,00 грн та залишився перед нею борг в сумі 21400,00 грн. Відповідно до вищевикладеного, позивач вважає, що його особистий внесок на придбання спірної квартири становив 44820,00 грн, що дорівнює 34/50 частинам цієї квартири: 66240,00 грн (вартість квартири) : 62,7 кв.м. (загальна площа квартири) = 1056,46 грн (вартість одного квадратного метру); 44820,00 грн (особисті кошти) : 1056,46 (вартість одного квадратного метру) = 42,42 кв.м; 42,42 кв.м х 100% : 62,7 кв.м = 67,66% = 68/100 = 34/50 часток. Інша частина (16/50) спірної квартири є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає розподілу між ними. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: визнати 34/50 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; визнати 16/50 частин квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 8/50 частин квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 42/50 частин квартири [ADDRESS] . Позивач та його представник у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує та просить застосувати строк позовної давності. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.2009. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.02.2020 (а.с. 15) їх шлюб було розірвано. До реєстрації шлюбу у власності позивача перебувала двокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 24,65 кв.м, загальною площею 41,44 кв.м, право власності на яку було зареєстроване КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 19.04.2007 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ситнік О.О. 13.04.2007 року за реєстровим номером 3864. Що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори за реєстром №1-215. У той же день, у тій же нотаріальній конторі, у того ж нотаріуса [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності колишньому подружжю: [PERSON] і [PERSON] . При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу були присутні: продавець [PERSON] особисто, продавця [PERSON] представляв позивач за нотаріально посвідченою довіреністю, а також відповідач [PERSON] , вказана у договорі купівлі-продажу квартири покупцем. Відповідно до п.2.1. цього Договору продаж квартири вчинено за 66 240,00 (шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.02.2013, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. за реєстром №1-217; копією довіреності, посвідченої 23.11.2011 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим номером 6473. Домовленості про поділ спільного майна подружжя при розірванні шлюбу сторони не досягли. Позивач вважає, що його особистий внесок на придбання спірної квартири становив 44820,00 грн, що дорівнює 34/50 частинам квартири [ADDRESS] . Інша частина (16/50) спірної квартири є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає розподілу між ними. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України). Частинами 1,2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму\~ВСУ від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Як встановлено судом і убачається із матеріалів справи, спірна квартира [ADDRESS] придбана сторонами у період шлюбу. На підтвердження своїх позовних вимог про визнання за ним 68/100 часток спірної квартири особистою приватною власністю, позивач надав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.02.2013 року, згідно з якого він продав належну йому на праві приватної власності квартиру за 44820 грн. Разом з цим, дослідивши договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , суд не може погодитися з доводами позивача з таких підстав. Згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.02.2013 продаж квартири за остаточною домовленістю сторін вчинявся за 66240 грн, які отримані [PERSON] та [PERSON] у належних частках від покупця. [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] належну їй частку грошових коштів у повному обсязі. Пунктом 2.2. договору купівлі-продажу спірної квартири від 21.02.2013 встановлено, що продавці підтверджують факт повного розрахунку з ними за продану квартиру та отримання грошових коштів до підписання цього договору. Жодних доказів того, що кошти, отримані позивачем з продажу його квартири, були витрачені на придбання квартири [ADDRESS] , а також те, що залишився борг перед сестрою [PERSON] в сумі 21400,00 грн, до суду не надано. Натомість, із заяви про згоду одного із подружжя на придбання майна від 21.02.2013 (а.с. 79) вбачається, що [PERSON] надав свою згоду на укладання договору купівлі-продажу дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] . Крім того, позивач підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою сумісною власністю, а придбана нерухомість також буде їхньою спільною власністю як така, що набувається ними за час шлюбу. З урахуванням вищевказаних обставин, а також наданих сторонами доказів, судом не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого. Таким чином, враховуючи, що вищезазначене спірне нерухоме майно придбане сторонами за час шлюбу, відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про можливість поділу між сторонами спірного майна в натурі по 1/2 частки спірної квартири. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, то суд приходить з наступного. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сімейним кодексом України\~також врегульовано застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано (ч. 1\~ст. 72 СК України). До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2\~ст. 72 СК). Постановою Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 було зроблено правовий висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічні роз`яснення також містяться у пункті 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11від21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Як вбачається із матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.02.2016. Посилання представника\~відповідача на\~те,\~що позивач\~дізнався про\~порушення свого\~майнового права\~на спірну\~квартиру ще\~21.02.2013,\~коли звернувся\~до суду\~з позовом\~про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно і поділ спільного майна подружжя, а тому строк позовної давності є пропущеним, суд вважає необґрунтованими, оскільки позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано (ч. 1\~ст. 72 СК України). Оскільки рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.02.2016 про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 24.03.2016, а з даним позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири та поділ майна подружжя позивач звернувся 15.12.2016, а тому суд приходить до висновку, що зазначений позов подано в межах строку позовної давності. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У силу вимог\~ст. 141 ЦПК України\~суд розподіляє між сторонами судові витрати. Так, частиною 1 статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позовної заяви були задоволені частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі судовий збір в сумі 416,62 грн.

Outcome: partial