Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.11.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір №718683 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля), а саме: Chery Tiggo FL за ціною 209000 грн., який повинні були передати йому до 18.11.2016 року. В якості авансових платежів за автомобіль ним було перераховано відповідачу наступні кошти: 10.12.2015 року в сумі 3802 грн. 29 коп. та в сумі 96197 грн. 71 коп., 11.01.2016 року в сумі 21197 грн. 71 коп. та в сумі 3802 грн. 29 коп., 02.02.2016 року в сумі 3802 грн. 29 коп., 67 грн. 69 коп. та 10281 грн. 60 коп., а всього в сумі 139151 грн. 58 коп. Крім того, ним за дорученням відповідача була перерахована сума в розмірі 10281 грн. 60 коп. на рахунок ТОВ «АТ СЕРВІС» в якості винагороди по договору доручення №716068 від 16.11.2015 року. Однак, ані договір доручення №716068 від 16.11.2015 року, ані додаток №1 до договору №718683 від 16.11.2015 року йому видано не було. Починаючи з 16.11.2015 року представники відповідача лише обіцяли автомобіль, який він так і не отримав. До 15.02.2016 року його запевняли, що він зможе отримати автомобіль та в результаті повідомили, що такого автомобіля взагалі не має на складі, а тому можна вибрати інший, але потрібно ще внести гроші. В звязку з цим, 15.02.2016 року він надіслав на адрес відповідача повідомлення про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Наприкінці березня 2016 року отримав від відповідача листа з інформацією по розірвання договору, в якому зазначалось, що все законно і що він все знав, коли підписував договір. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що при укладені договору йому не було надано правдивої інформації необхідної для здійснення свідомого вибору та нікчемність укладеного договору в силу закону, позивач просив суд стягнути з відповідача сплачені за договором кошти в сумі 139151 грн. 58 коп. та моральну шкоду в сумі 30000 грн., завдану з вини відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримав та, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в наданих письмових запереченнях та усних поясненнях під час розгляду справи в судовому засіданні 12.05.2017 року проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю. Також в судовому засіданні 12.05.2017 року після дослідження письмових доказів та вирішення питання щодо закінчення зясування обставин справи та переходу до судових дебатів, представник відповідача заявив про бажання заявити клопотання про призначення по справі повторної судової почеркознавчої експертизи та надання йому часу для підготовки відповідного клопотання. В звязку з цим, судом було оголошено перерву, з призначенням наступного судового засідання на 23.05.2017 року. Проте, в призначене судове засідання представник відповідача, будучі повідомленим належним чином, не зявився, про причини своєї неявки не повідомив та будь-яких клопотань, у т.ч. і щодо призначення по справі повторної експертизи, до суду не подав. За вказаних вище обставин, враховуючи неналежне використання відповідачем своїх процесуальних прав, з урахуванням думки позивача та стадії судового розгляду, суд прийшов до висновку по можливість закінчення розгляду справи за відсутності не зявившегося представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши доводи, викладені в обґрунтування заперечень відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.11.2015 року між сторонами було укладено договір №718683 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі. На виконання умов вказаного договору позивачем на користь відповідача було сплачено кошти в загальній сумі 139151 грн. 58 коп., у т.ч.: 10.12.2015 року в сумі 3802 грн. 29 коп. та в сумі 96197 грн. 71 коп., 11.01.2016 року в сумі 21197 грн. 71 коп. та в сумі 3802 грн. 29 коп., 02.02.2016 року в сумі 3802 грн. 29 коп., 67 грн. 69 коп. та 10281 грн. 60 коп. Вказані обставини не заперечувались сторонами та підтверджуються відповідними копіями договору №718683 від 16.11.2015 року та квитанцій про сплату грошових коштів (а.с.5-9,10-11). Посилаючись на те, що Додаток №1 до договору він не підписував та останній йому не видавався, не надання відповідачем повної та достовірної інформації про умови договору, позивач посилаючись відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.215 ЦК України на нікчемність договору, просив відповідно до ст.216 ЦПК України стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором кошти в сумі 139151 грн. 58 коп. Перевіряючи вказані доводи в частині не підписання позивачем та невидачі йому Додатку №1 до договору №718683, суд враховує наступне. Згідно ст.1 розділу І договору №718683 від 16.11.2015 року предметом останнього є надання Учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак. Договір укладається шляхом його підписання Сторонами Договору та підписання Додатку №1, який є невідємною частиною Договору. Пунктом 19.2 ст.19 розділу ІІ договору визначено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди Сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно п.2 ч.1 ст.208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особою підлягають вчиненню у письмовій формі. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як розяснено судам в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно висновку призначеної в рамках даної цивільної справи судової почеркознавчої експертизи №26-17 від 10.03.2017 року встановлено, що рукописний запис [PERSON] та підпис від його імені в графі «Підпис або печатка та підпис Учасника» в Додатку №1 до договору №718683 виконанні не [PERSON], а іншою особою. Вказаний висновок не протирічить іншим матеріалам справи, не викликає у суду сумнівів в його правильності та обєктивності, а відповідно і належності та допустимості вказаного висновку, як доказу, який фактично підтверджує доводи позивача [PERSON] в обґрунтування заявлених ним вимог, щодо не видачі йому та не підписання вказаного Додатку №1, що є невідємною частиною письмового договору, а відповідно і не узгодження сторонами істотних умов даного виду договору марки та моделі транспортного засобу, його поточної ціни, розміру періодичних платежів та винагороди. Окрім не підписання та не видачі йому Додатку №1 до договору, позивач в своєму позові та поясненнях під час розгляду справи в суді, посилався відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.215 ЦК України на нікчемність договору№718683 від 16.11.2015 року та просив відповідно до ст.216 ЦПК України стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором кошти в сумі 139151 грн. 58 коп. Разом з тим, за встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що договір №718683 від 16.11.2015 року є таким, що фактично не був укладений між сторонами, а тому не породжував цивільних правовідносин між ними. А тому перераховані позивачем на користь відповідача кошти в загальній сумі 139151 грн. 58 коп. підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на користь [PERSON], а відповідні позовні вимоги останнього - задоволенню. Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Частиною 2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. В обґрунтування заявлених вимог в частині стягнення моральної шкоди в сумі 30000 грн., позивач посилався на положення п.2 ч.2 ст.23 ЦК України та ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, що ті обставини, в яких він опинився, призвели до певних моральних страждань, обтяжливих переживань, незручностей, зокрема, що він не може сподіватись на очікування заздалегідь запланованих цілей. Разом з тим, вказані доводи зводяться до загальних фраз та не містять конкретних посилань на те, якими саме діями відповідача було заподіяно моральну шкоду позивачу, в чому саме вона полягає, яких саме негативних наслідків зазнав позивач внаслідок неправомірних дій відповідача. Не надано позивачем у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України і доказів на підтвердження заявлених в цій частині позовних вимог. В звязку з цим, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про стягнення моральної шкоди слід відмовити за не обгрунтованістю та не підтвердженням належними доказами. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позивача в силу Закону України «Про захист прав споживачів» було звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 1391 грн. 52 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial