Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного наукового центру Відкритого акціонерного товариства «Всеросійський науково-дослідницький та проектно-конструкторський інститут металургійного машинобудування ім. академіка А.І. Целікова», про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що с вересня 2007 року він працював у представництві Державного наукового центру Російської Федерації ВАТ «АХК ВНІІМЕТМАШ» на посаді старшого сторожа-охоронця. З 30 червня 2014 року він на вказаному підприємстві не працює у зв'язку зі звільненням за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення повний грошовий розрахунок з ним не проведено, як і не проведеного його до теперішнього часу. Він неодноразово звертався до керівництва відповідача з приводу виплати йому заборгованості з заробітної плати. Однак, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, до теперішнього заробітна плата у повному обсязі йому не виплачена і заборгованість підприємства по заробітній платі становить 3273 грн. 34 коп. Крім того, вказує, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку ним оцінено у 3000 грн. 00 коп. Тому, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду. В судове засідання позивач, його представник не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, в яких наполягали на заявлених вимогах, просили задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали, перевіривши обставини, на які посилаються сторони в обґрунтування або заперечення своїх вимог, приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених [PERSON] вимоги, та вважає за належне задовольнити їх, з наступних підстав. Так, у судовому засіданні із достовірністю встановлено, що у період з 10 вересня 2007 року по 30 червня 2014 року, позивач працював у відповідача різних посадах, останнім часом на посаді старшого сторожа-охоронця, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-10). На підставі наказу № 2-к/13 від 30 червня 2014 року позивача звільнено із вказаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, при звільненні відповідачем не було проведено повний розрахунок з [PERSON] та не виплачено на його користь усі належні до виплати кошти. У зв'язку з чим, [PERSON] звернувся до суду. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП встановлено, що в разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Якщо, працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Крім того, частиною 2 статті 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до вказаної статті, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Слід зазначити, що вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. Як встановлено у судовому засіданні, сума заборгованості відповідача по виплаті усіх належних сум при звільненні становить 3273 грн. 34 коп. Частиною 1 ст. 117 КЗпП врегульовано питання відповідальності власника або уповноваженої ним органу у разі невиплати звільненому працівникові сум строки зазначені у попередній статті, а саме: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.» Окрім зазначеного, з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення по дату звернення до суду із даними позовними вимогами. З моменту звільнення і до терміну зазначеного вище терміну спливло 3434 робочих днів. За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача складає 19640 грн. 40 коп., виходячи з розміру вказаного у Довідці № 41, виданої ВАТ «АХК ВНІІМЕТМАШ» (а.с. 19). У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Основу законодавства про оплату праці являє собою Закону України «Про оплату праці», який регламентує, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 12 вказаного Закону закріплено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо, - є іншими нормами і гарантіями оплати праці. Тобто, аналізуючи вказане положення, слід зазначити, що в даному випадку застосуванню підлягає ч. 2 вказаної статті, яка встановлює, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, слід зауважити, що початком перебігу строку, регламентованого ст. 233 КЗпП України, є дата, якою особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх законних прав та інтересів. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику здійснюється у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, зважаючи на те, що в дійсності позивач зазнав душевних страждань, які безпосередньо пов'язані із порушенням його права на отримання належних йому виплат у встановлені законодавством строки, він змушений витрачати свій час та кошти для захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки заявлений розмір моральної шкоди обґрунтований й відповідає ступеню зазнаних працівником моральних страждань, а отже з ВАТ «Содовий завод» підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. Крім того, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved