Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 15.07.2009 року він був прийнятий на роботу до ПП «Ян» на посаду завідуючим аптечним складом згідно з наказом № 29 від 15.07.2009 року. 16.04.2014 року позивач написав заяву на звільнення за власним бажанням. 30.04.2014 року [PERSON] було звільнено згідно з наказом №34-к. В день звільнення трудова книжка позивачеві видана не була. [PERSON] зазначає, що без трудової книжки не мав змоги влаштуватися на роботу або стати на облік в центр зайнятості як безробітний, а тому був позбавлений будь-яких засобів для власного існування та забезпечення сім'ї. 28.05.2014 року позивач отримав трудову книжку з записом про дату звільнення 30.04.2014 року. Тому [PERSON] звернувся до директора ПП «Ян» з проханням зазначити в трудовій книжці дату звільнення 28.05.2014 року і виплатити середній заробіток за період з 01.05.2014 року по 28.05.2014 року, але йому було відмовлено. Позивач просить зобов'язати ПП «Ян» змінити запис у трудовій книжці дати звільнення з 30.04.2014 року на 28.05.2014 року, стягнути з ПП «Ян» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3 823 гривні 87 копійок. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з тих же підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 15.07.2009 року працював в приватному підприємстві «Ян» на посаді завідуючого аптечним складом. 16.04.2014 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 30.04.2014 року. Наказом №34-к від 30.04.2014 року [PERSON] звільнено з ПП «Ян» з 30.04.2014 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (а.с.3-копія наказу). 28.05.2014 року [PERSON] отримав трудову книжку, що підтвердили в судовому засіданні сторони. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Позивач в судовому засіданні стверджував, що в день звільнення 30.04.2014 року йому трудову книжку не видали і розрахунок не провели. Після вихідних днів 05.05.2014 року та 06.05.2014 року він приходив на підприємство і передавав матеріальні цінності, розрахунок отримав 05.06.2014 року. В ці дні йому також трудова книжка видана не була. Представник відповідача в судовому засіданні стверджував, що в день звільнення 30.04.2014 року позивач відмовився отримувати трудову книжку, оскільки поспішав і запевнив, що отримає її пізніше. На підтвердження цих пояснень відповідачем наданий акт від 30.04.2014 року про відмову працівника від отримання трудової книжки, в якому зазначено, що 30.04.2014 року в 16 годин директором підприємства було запропоновано [PERSON] отримати трудову книжку, однак він відмовився (а.с.21-копія акту). Також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підписали зазначений вище акт, підтвердили, що [PERSON] 30.04.2014 року в приміщенні бухгалтерії відмовився отримати трудову книжку. Позивач заперечує такі доводи представника та свідків, стверджуючи, що 30.04.2014 року в бухгалтерії взагалі не був, а на складі на вимогу директора після 16 години 30 хвилин віддав ключі та пішов додому. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що 30.04.2014 року він разом з позивачем до 16 години був на складі, а коли приїхала директор підприємства з її дозволу на початку 17 години він пішов додому. Свідок стверджує, що до початку 17 години [PERSON] весь час був на складі і до бухгалтерії не ходив. Суд вважає показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суперечать показанням свідка [PERSON], а також зазначеним в акті від 30.04.2014 року обставинам. Так, в акті зазначено, що отримати трудову книжку пропонувала директор підприємства, а свідки стверджували, що на їх пропозицію позивач відмовився забирати трудову книжку, при цьому жоден зі свідків не вказував на присутність директора в бухгалтерії, а зазначали, що їх в бухгалтерії було троє. З викладених вище обставин суд не приймає до уваги і акт від 30.04.2014 року про відмову позивача отримати трудову книжку. Крім того, як позивач, так і представник відповідача та свідки пояснили, що [PERSON] 05.05.2014 року та 06.05.2014 року приходив на роботу і звіряв матеріальні цінності. Однак, в ці дні позивачеві трудова книжка також не була видана, хоча розрахунок з позивачем був проведений 05.05.2014 року. Представник відповідача стверджує, що в ці дні позивач також відмовився отримати трудову книжку, однак пояснити мотиви відмови представник відповідача фактично не зміг і не надав доказів на підтвердження своїх доводів. Чинним законодавством передбачений обов'язок підприємства в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідач не видав позивачеві трудову книжку в день звільнення і лише 20.05.2014 року за вих.№162 ПП «Ян» направило позивачеві лист з пропозицією отримати трудову книжку на підприємстві (а.с 14-копія листа). Положеннями ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції, Міністерства праці України, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року за №58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. З огляду на викладене вище, суд вважає доведеним факт затримки видачі трудової книжки з вини підприємства, а тому відповідач зобов'язаний внести запис до трудової книжки позивача про його звільнення 28.05.2014 року. Оскільки трудову книжку позивач отримав 28.05.2014 року, затримка має місце з 01.05.2014 року по 28.05.2014 року. Пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок), передбачається, що у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок), основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Про застосування вказаного порядку розрахунку середнього заробітку зазначено і у листі Верховного Суду України від 01.07.2012 року «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 року». З довідки за №202 від 06.08.2014 року, виданої приватним підприємством «Ян», вбачається, що у лютому та березні 2014 року зарплата позивача становила по 5 000 гривень. Отже, середньоденна заробітна плата позивача, виходячи із зазначеної вище інформації, становить без врахування відрахувань 243 гривні 90 копійок / (5 000 грн. + 5 000 грн. = 10 000 грн.; 10 000 грн. : 41 день = 243,90 грн.). Сума середнього заробітку за час затримки становить 4 146 гривень 34 копійки (243,90 грн. х 17 днів = 4 146,34 грн.). Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 3 823 гривні 87 копійок, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки саме в цій сумі. Таким чином, враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов в судовому засіданні доведений, а тому підлягає задоволенню. Стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір. На підставі наведеного, ст.ст. 47, 235 КЗпП України, п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції, Міністерства праці України, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року за №58,

Outcome: approved