Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання його колишньої невістки [PERSON] та її сина [PERSON] , які є відповідачами по справі, та які не проживають за вказаною адресою без поважних причин з червня 2015 року, а існування їх реєстрації порушує права позивача як власника будинку, оскільки він вимушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, які фактично не проживають у вказаному будинку. Посилаючись на ст.ст.391, 405 ЦК України, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Ухвалою судді від 07.09.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання з одночасним залученням до участі у справі третьої особи Білозерської селищної ради Херсонської області. 10.11.2020 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що вони не мають у власності будь-якого житла або житла на праві постійного користування, а тому позбавлення права користування вказаним житлом, становитиме для відповідачів надмірний тягар. Крім того, зазначили, що добровільно не покидали спірний будинок, оскільки син позивача [PERSON] , вигнав їх з вказаного домоволодіння. На даний час всі речі, крім особистих залишилися у будинку за місцем їх реєстрації, проте повернутися в будинок не має можливості, так як син позивача перебуває за кордоном. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 14.01.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідачі в призначений час в судове засідання не з`явлися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дослідивши матеріали справи та надані письмові докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до наданого позивачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 12.02.2004 року, виданого на підставі рішення виконкому Надеждівської сільської ради Білозерського району Херсонської області №2 від 22.01.2004 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3123642 від 19.03.2004 року, [PERSON] належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Частиною першою статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі [PERSON] перебувала з 24.05.2008 року у зареєстрованому шлюбі з сином позивача [PERSON] , який розірвано 24.09.2020 року. З вказаного вбачається, що [PERSON] є колишньою невісткою позивача [PERSON] . Відповідно до довідки №363, виданої 02.09.2020 року Виконавчим комітетом Білозерської селищної ради Херсонської області та акту перевірки факту проживання за місцем реєстрації позивача №349 від 20.08.2020 року, відповідачі по справі [PERSON] та її син [PERSON] , значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , проте фактично за вказаною адресою не проживають з 10 червня 2015 року. Вказане також підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які пояснили суду, що відповідачі не проживали в будинку позивача, ніяких речей там не залишили та ніхто їх відповідно з будинку не вигоняв. Проживали усією сім`єю на орендованих квартирах та у 2018 році разом з сином позивача виїхали на постійне місце проживання до іншої області де проживають родичі відповідачки. В подальшому шлюб розпався, син позивача повернувся до Херсонської області. Судом також не встановлено обставин на які посилаються відповідачі у відзиві на позовну заяву, оскільки вказане спростовується матеріалами справи та показами свідків, які підтвердили обставини зазначені у позовній заяві та зазначили, що відповідачі добровільно виїхали до іншого місця проживання, зібравши із собою всі особисті речі та будь-яких перешкод їм не чинили. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічні правові\~позиції Верховного\~Суду України\~та Верховного\~Суду викладені\~в постановах\~від 16\~листопада 2016\~року у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 року у справі №702/101/18, які відповідно до ст.417\~ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 09.12.2020 року по справі №209/2642/18. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідачі більше одного року відсутні за місцем своєї реєстрації без поважних причин, що свідчить про втрату ними інтересу до вказаного житлового приміщення, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачами житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідачів у житловому будинку позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, із відповідачів солідарно підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved