Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3383 від 30.08.2017 року укладений між ним та ТОВ «Єврокар Україна» та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на його користь 26680,00 грн. В обгрунтування посилається на те, що даний договір не був посвідчений нотаріально. Договір містить несправедливі умови, укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики. Зокрема вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії відповідача є забороненими. Він зазначає, що при роз»ясненні йому всіх умов та наслідків даного Договору, позивач не погодився б на його укладення. Вважає що передбачене в договорі використання іноземної валюти в розрахунках суперечить чинному законодавству, оскільки грошовою одиницею України є гривня. Позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання двічі не з'явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав ні заперечень за позовом, ні клопотання про витребування і дослідження інших доказів, тому суд виходить із обставин, на які посилається позивач у своїй позовній заяві. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджується, що 30.08.2017 року між [PERSON] (Лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (Лізингодавець) у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу № 3383, предметом якого є надання Партнеру послуг з придбання автомобіля марки /моделі RAVON GENTRA Comfort, об'єм двигуна 1,5, механічна коробка передач, передньоприводний, на суму 10381, 32 дол. США, що еквівалентно 266 800,00 грн. Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, встановлених у договорі. Відповідно до положень ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземні й валюті. Відповідно до приписів ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, у порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролює Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, ст. 533 ЦК України передбачає, якщо у зобов'язаннi визначено грошовий еквiвалент в iноземнiй валютi, сума, що пiдлягає сплатi у гривнях, визначається за офiцiйним курсом вiдповiдної валюти на день платежу, якщо iнший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, положення чинного законодавства хоч i передбачають обов'язковiсть застосування валюти України при здiйсненнi розрахункiв, але не містять заборони визначення грошового еквiваленту зобов'язань в iноземнiй валютi. На виконання умов договору позивач 30.08.2017 року сплатив на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» 26680,00 грн. авансового платежу (а.с.18). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Частиною 2 ст. 806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір транспортного лізингу містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно з ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак, договір лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Така правова позиція була висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2766цс15, від 18 січня 2017 року №6-648цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно, а відтак, укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу від 30.08.2017 року №3383 лише у простій письмовій формі є нікчемним. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору недійсним. Зокрема, згідно ч. 5, п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналіз норми ст. 18 цього Закону дає підстави для висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. При дослідження спірного договору судом виявлено ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Однак, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. З п. 12.1. ст. 12 договору вбачається, що у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається. Відповідно пункту 8.2 оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення становила 10381,32 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 266 800 гривень . Однак в договорі не зазначено індивідуальні ознаки даного транспортного засобу, а саме: не зазначений виробник, комплектація, рік випуску, колір. У пп. 3.3.3 п.3.3 ст. 3 Договору фінансового лізингу № 3383 від 30.08.2017 зазначено, що лізингоодержувач зобов'язаний у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору, а також нести витрати, які пов'язані з реєстрацією Предмета лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів. Проте, графік сплати лізингових та інших платежів, який, у відповідності до вищезазначеного Договору, повинен бути зазначений у Додатку № 3 до Договору фінансового лізингу відсутній. Відсутні також і додатки №1, №2 щодо графіку сплати авансового внеску та специфікації, на які є посилання в тексті договору. Відсутність зазначених додатків, доказів наявності яких суду не надано, свідчить про те, що сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору всіх істотних умов договору. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Дослідженими по даній справі доказами доведено, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 3383 від 30.08.2017 порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповне повернення платежів у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Вказані порушення та відсутність нотаріального посвідчення договору є підставою для визнання недійсним договору фінансового лізингу. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких умов, в порядку застосування реституції з ТОВ «Єврокар Україна» на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 26680 грн., сплачені позивачем на виконання недійсного правочину . Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Дана позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру. Отже, зважаючи на задоволених вимог позивача, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1280,00 грн.

Outcome: approved