Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом. В судовому засіданні представники позивача підтримали його позовні вимоги і просять суд стягнути з відповідача на його користь неустойку за прострочення сплати аліментів, які було стягнуто з відповідача на користь позивача та на його утримання за рішенням Таращанського районного суду від 19 грудня 2013 року в розмірі 300 гривень щомісяця, починаючи з 09.09.2013 року за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2017 року в розмірі 83936,80 грн., виходячи із розрахунку одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, оскільки з вини відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.02.2017 року в розмірі 11410 грн.. Відповідач, не заперечивши того факту, що дійсно за рішенням Таращанського районного суду від 19 грудня 2013 року вона повинна щомісячно сплачувати аліменти на утримання позивача в розмірі 300 грн., а також не заперечуючи розміру заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.02.2017 року в сумі 11410 грн., позов не визнала, зазначивши, що вказана заборгованість по сплаті аліментів сталася через відсутність коштів та збіг тяжких обставин, оскільки у неї різко погіршився стан здоровя, в звязку з чим вона перебувала на лікуванні і в той час не могла займатися підприємницькою діяльністю. Крім того, в позовній заяві позивач стверджує, що вона повинна сплатити пеню за прострочення виплат аліментів за всі дні з моменту несплати до моменту звернення до суду, тобто позивач вважає, що пеня нараховується на всю суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожен день прострочення її сплати і нарахування пені не обмежується лише тим місяцем, протягом якого не проводилось стягнення, і здійснюється за весь час прострочення до часу погашення заборгованості. З цим вона не може погодитися, оскільки зміст частини першої статті 196 СК України слід розуміти так, що пеня підлягає стягненню за кількість днів прострочення в межах місяця, за який стягуються аліменти, оскільки аліменти є місячним платежем. Так, у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, міститься висновок про те, що з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання. обовязку, та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При ньому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума пені визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Крім того, відповідно до ст. 7, 8 СК України до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми глави 19 ЦК України щодо позовної давності. У ст. 258 ЦКУ визначену спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. А тому вона вважає, що вимога про стягнення з неї пені за прострочення сплати аліментів у зазначеному позивачем сумі є неправомірною. Судом встановлено, що згідно рішення Таращанського районного суду від 19 грудня 2013 року задоволено позовні вимоги позивача та зобовязано відповідача сплачувати щомісячно на його утримання аліменти в розмірі 300 грн з 09.09.2013 року по 01.06.2014 року, тобто строку встановлення інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду. З 01.06.2014 року позивачу [PERSON] встановлено другу групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою МСЕК серії КИО-1 № 0412994, виданими Білоцерківською кардіологічною медико-соціальною експертизою, а тому в звязку з цим стягнення аліментів продовжено без встановлення відповідного строку без додаткового рішення суду. Після ухвалення судового рішення відповідач належним чином, тобто шомісячно та в установленому рішенням суду розмірі не сплачує аліменти, і її заборгованість станом на 01.02.2017 року становить 11410 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах, складеним державним виконавцем відділу Таращанського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, розмір якої відповідачем не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ч. 2 ст. 196 СК України). Відповідно до розяснень викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення. Суд дослідивши докази по справі в їх сукупності, дійшов до висновку про те, що у виникненні заборгованості є вина відповідача, оскільки вона є працездатною за віком та їй було відомо про відкрите виконавче провадження, вона частково сплачувала аліменти, однак не в повній мірі і не кожного місяця. Належних доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з вини відповідача до суду нею не надано, зокрема не надано жодного доказу на підтвердження обставин щодо понесених витрат на лікування та коштів, які вона потребує на придбання ліків, що вона в звязку із лікуванням не займалася підприємницькою діяльністю, тощо. Проте суд погоджується із відповідачем відносно тієї обставини, що позивачем невірно визначено розмір пені (неустойки), яка повинна бути стягнута із неї. Так, виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобовязання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобовязання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року в справі № 6-81цс13, від 1 жовтня 2014року № 6-149цс14, від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивач задовольнити частково, стягнувши на його користь неустойку за період з вересня 2013 року по січень 2017 року року включно, провівши таким чином її розрахунок: вересень 2013 р. (210 грн.: 100) х 30 = 63 грн.; жовтень 2013 р. (300 грн.: 100) х 31 = 93 грн.; листопад 2013 р. (300 грн.: 100) х 30 = 90 грн.; грудень 2013 р. (300 грн.: 100) х 31 = 93 грн.; січень 2014 р. (300 грн.: 100) х 31 = 93 грн.; лютий 2014 р. (300 грн: 100) х 28 = 84 грн.; березень 2014 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; квітень 2014 року (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; травень 2014 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; червень 2014 року (100 грн: 100) х 30 = 30 грн.; липень 2014 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; серпень 2014 р. (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; вересень 2014 р. (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; жовтень 2014 р. (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; листопад 2014 р. (300 грн: 100) х 30 = 90 грн., грудень 2014 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; січень 2015 р. (300 грн.: 100) х 31 = 93 грн.; лютий 2015 р. (100 грн: 100) х 28 = 28 грн.; березень 2015 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; квітень 2015 року (200 грн: 100) х 30 = 60 грн.; травень 2015 року (200 грн: 100) х 31 = 62 грн.; червень 2015 року (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; липень 2015 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; серпень 2015 р. (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; вересень 2015 р. (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; жовтень 2015 р. (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; листопад 2015 р. (200 грн: 100) х 30 = 60 грн., грудень 2015 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн., січень 2016 р. (300 грн.: 100) х 31 = 93 грн.; лютий 2016 р. (300 грн: 100) х 28 = 84 грн.; березень 2016 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; квітень 2016 року (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; травень 2016 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; червень 2016 року (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; липень 2016 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; серпень 2016 р. (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; вересень 2016 р. (300 грн: 100) х 30 = 90 грн.; жовтень 2016 р. (300 грн: 100) х 31 = 93 грн.; листопад 2016 р. (300 грн: 100) х 30 = 90 грн., грудень 2016 року (300 грн: 100) х 31 = 93 грн., січень 2017 р. (200 грн.: 100) х 31 = 62 грн., а всього 3479 (три тисячі чотириста сімдесят девять) гривень. Відповідно до ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу, а тому судом не може бути взяте до уваги заперечення відповідача в частині того, що до правовідносин сторін в даній справі підлягають застосуванню норми глави 19 ЦК України щодо позовної давності. На підставі часткового задоволення позову з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: partial