Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суд з вищезазначеним позовом, в якому просив суд звільнити з-під арешту, накладеного 10 вересня 2012 року державним виконавцем Панченком І.В. Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, майно, належне на праві власності відповідачу [PERSON], а саме: автомобіль марки Gelly, модель: MR 7151A, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: LB37634S77L032582, реєстраційний номер: АВ 3706 АХ. В обґрунтування своїх позовних вимог, представник позивача посилався на те, що 05 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIW3A700030734, згідно з яким позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 9786,00 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором позивач та відповідач [PERSON] уклали договір застави автотранспорту № VIW3A700030734 від 05 травня 2008 року, відповідно до умов якого, [PERSON] передала в заставу позивачу автомобіль (марки Gelly, модель: MR 7151A, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: LB37634S77L032582, реєстраційний номер: АВ 3706 АХ). 10 вересня 2012 року державним виконавцем Панченком І.В. Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 12 січня 2012 року Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості, було накладено арешт на вищевказаний автомобіль, належний на праві власності відповідачу [PERSON] Отже, право застави у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло, як зазначено вище з 05 травня 2008 року, а постанова про накладення арешту на майно була винесена 10 вересня 2012 року, тобто пізніше ніж було укладено договір застави. Крім того, станом на 02 жовтня 2015 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем складає 36\~330 дол. США 05 центів, що значно перевищує вартість предмета застави. У звязку з чим позивач і звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Представник позивача до судового засідання не зявився, однак відповідно до поданої до суду заяви, просив суд розгляд справи здійснити у його відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ПАТ «Ерсте Банк» та відповідач [PERSON] у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться у матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського ВДВС ВМУЮ до судового засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 16 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № VIW3A700030734, відповідно до пунктів 2.1., 2.2. якого банк зобовязується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобовязань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу (а.с. 4-15). Предмет застави, відповідно до зазначеного договору, є автомобіль, власником якого є позичальник і детальний опис, а також вартість на дату підписання договору викладено у статтях 17.9. та 17.10 договору. Сторони також погодили даним договором реєстрацію застави, зокрема, пунктом 9.1. договору, у відповідності до якого застава підлягає реєстрації в Державному реєстрі в порядку, встановленому чинним законодавством України, як застава першого (вищого) пріоритету. Даний договір також мітить розділ 16 «Особливі умови», яким визначено, що загальний розмір кредиту становить 9\~806 дол. США (п. 16.1.1.); дата погашення кредиту 15 квітня 2013 року (п. 16.1.5.); процентна ставка 9,96 % річних (п. 16.1.6); мета кредиту (п.16.1.3.): -частина кредиту в розмірі 9\~514 дол. США 43 центи з метою придбання позичальником автомобіля; -частина кредиту в розмірі 06 дол. США 86 центи надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному Реєстрі; -частина кредиту в розмірі 285 дол. США 43 центи надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Пунктом 16.7 визначено опис предмета застави, а саме: автомобіль марки Gelly, модель: MR 7151A, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: LB37634S77L032582, реєстраційний номер: АВ 3706 АХ, який належить позичальнику на праві власності, що підтверджується свідоцтвом реєстрації транспортного засобу № АВС 071707 від 15 квітня 2008 року. Відповідно до п. 16.8 договору, сторони договору погодили, що на дату підписання договору вартість предмета застави становить 58\~930 грн. 00 коп. 10 вересня 2012 року постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3972-2011, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 12 січня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості на загальну суму в розмірі 1\~779\~966 грн. 20 коп., було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 16). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та нормами Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/55. Згідно ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Згідно п. 5.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/55 (з послідуючими змінами та доповненнями) стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено в разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, установленому пунктом 5.12 цієї Інструкції. Відомості про заставу рухомого майна державний виконавець може отримати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Відповідно до ч. 3 ст. 577 Цивільного кодексу України, застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. На підставі частин 5, 6 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. В разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу», право застави виникає з моменту укладання договору застави. Згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», до забезпечувальних обтяжень належать, крім іншого, застава рухомого майна, що виникає на підставі договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; сплату процентів і неустойки; сплату основної суми боргу; відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження. На підставі ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право на власний розсуд обрати такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Нормами Цивільного процесуального кодексу України на суд не покладено обовязку збирання доказів, що прямо суперечить такому принципу цивільного судочинства як змагальність, який встановлений статтею 10 ЦПК України, оскільки суд, в даному випадку, лише сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. В контексті встановлених правовідносин, зважаючи на норми чинного законодавства України, судом було зясовано, що позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження невиконання [PERSON] своїх зобовязань за укладеним з нею кредитно-заставним договором станом на момент розгляду справи судом, з огляду на те, що строк виконання грошового зобовязання настав 15 квітня 2013 року, а також з боку банку не було підтверджено зазначений в позовній заяві розмір заборгованості за кредитним договором на суму 36\~430 дол. США 79 центів. Разом з тим, варто зазначити, що представником позивача було надано акт прийому в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» спірного автомобіля від 08 жовтня 2014 року (а.с. 72), з якого вбачається, що станом на день його складання розмір заборгованості [PERSON] становить 42\~493 дол. США, тобто, з жовтня 2014 року вбачається змін розміру заборгованості [PERSON] за кредитно-заставним договором, в бік зменшення, однак, матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які підтверджували заборгованості, зазначеної позивачем у позовній заяві станом на день розгляду справи в суді. Окрім того, позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження свого пріоритетного права на спірний автомобіль не було надано суду витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, з якого б вбачалось, що запис про обтяження спірного рухомого майна, що належить [PERSON], було внесено у даний реєстр, дата його внесення та чинність на момент винесення оскаржуваних постанов державного виконавця. Також, жодних доказів того, що кредитно заставний договір № VIW3A700030734 від 16 квітня 2008 року, укладений між позивачем та [PERSON], взагалі було зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на момент прийняття 10 вересня 2012 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції [PERSON] постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, позивачем суду, як то передбачено вимогами статей 10, 60 ЦПК України, не надано. Крім того, суд зазначає, що позивач у своїй позовній заяві посилається на ту обставину, що між ним та відповідачем [PERSON] було укладено два окремих договора: кредитний договір № VIW3A700030734 від 05 травня 2008 року та договір застави № VIW3A700030734 від цього ж числа, однак матеріали справи містять лише один договір - кредитно-заставний № VIW3A700030734, при цьому дата його укладення, не відповідає даті укладення, яка зазначена в позовній заяві, оскільки, він був укладений не 05 травня 2008 року, а 16 квітня 2008 року. Також, суд зазначає про те, що кредитно-заставний договір № VIW3A700030734 від 16 квітня 2008 року, який міститься в матеріалах справи, за своїм змістом є суперечливим, зокрема, розділ 8 «Предмет застави», яким визначено, що предмет застави, оцінка, реєстрація застави наведено у статтях 17.9., 17.10. договору, однак таких статей (пунктів) кредитно-заставний договір не містить. Як вже було встановлено судом, що зазначені відомості містить розділ 16 договору «Особливі умови» (а.с. 13) при цьому, як вбачається із кредитно-заставного договору, такий розділ уже міститься як «Інші умови» (а.с. 12). Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів та встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed