Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2016 року він є власником 1/4 частини приватного будинку, що у [ADDRESS] . У даному будинку, з дозволу позивача, 19.05.2016 року була зареєстрована його знайома і помічник по роботі [PERSON] зі своєю малолітньою донькою [PERSON] [INFO] . Відповідач з своєю донькою у вказаному будинку не проживають більше року, ніяких домовленостей щодо користування житлом не існує, а тому, позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст.116 ЖК України та ст. ст. 316,317,391 ЦК України, просив суд усунути перешкоди у розпорядженні його власністю - 1 /4 частиною будинку, визнавши відповідача і її малолітню доньку такими, що втратили право користування житловим приміщенням кв. [ADDRESS] . До початку розгляду справи по суті, представник позивача уточнила позовні вимоги та просила виключити з позовної заяви правове обґрунтування позову з посиланням на ст. 405 ЦК України і ст. 116 ЖК України. Наведене підтверджено письмовими заявами представника позивача (а.с.23-27, 57). В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав. Представник 3-ої особи - Служби у справах дітей Білоцерківської міськради, позов не визнав, та просив при вирішенні спору врахувати інтереси дитини. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником 1\\4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд [ADDRESS] . Наведене підтверджено копією Договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 12.05.2016 року (а.с.28-30). Судом встановлено, що через 6 днів після придбання вищезазначеного житла, 19.05.2016 року, позивач, разом з відповідачем та малолітньою [PERSON] , одночасно, зареєстрували своє місце проживання в [ADDRESS] (а.с.6-9). З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.11.2020 року №682, слідує, що визнання малолітньої [PERSON] [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, будинку [ADDRESS] є таким, що суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих прав дитини та порушує її охоронювані законом інтереси (а.с.65-66,76). Позивач суду пояснив, що він юридично не обізнаний із законодавством України та не розумів наслідків своїх дій щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання відповідачу з дитиною. Відповідач [PERSON] обманула позивача, бо запевнила його, що зможе допомагати та допізна затримуватися у нього і що буде зручніше її дитині ходити до нової школи, якщо їхня реєстрація місця проживання буде в будинку позивача. Відповідач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з позивачем, допомагала йому, вивчала бізнес, іноді з дитиною залишалася ночувати в будинку позивача. З грудня 2018 року відносини між сторонами розладилися і відповідач [PERSON] з дитиною не з`являється в будинку позивача. Представник відповідача, заперечуючи позов суду пояснив, що [PERSON] з [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та як сім`я, спільно придбали частину будинку по [ADDRESS] , зареєстрували своє місце проживання. Дійсно, між сторонами розладилися стосунки, позивач побив [PERSON] і вона з дитиною вимушено змінила своє місце проживання, з грудня 2018 року повернулася жити до квартири своїх батьків, не має іншого власного житла, не має доступу до будинку де зареєстроване її місце проживання. [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, але з технічних питань позовну заяву було залишено без розгляду. Наразі [PERSON] готує судовий процес щодо встановлення факту спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю та поділ спільного майна. Позивач не надав доказів в підтвердження існування з відповідачем трудових відносин, чи доказів про існування домовленостей щодо користування житлом. Посилання в позовній заяві на норму ст. 405 ЦК України підтверджує, що відповідач була членом сім`ї позивача. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка проживає по-сусідству з позивачем, суду показала, що до зими 2018 року [PERSON] постійно жила в будинку з позивачем. Донька відповідача ходила до ЗОШ №18, що поряд будинку [ADDRESS] . Свідок бачила, як [PERSON] виселялася, вивозила свої речі з будинку. При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO], реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному помешканні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі - її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у її матері, бабусі чи інших родичів, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина відповідача була зареєстрована та проживала до грудня 2018 року разом з мамою і позивачем в [ADDRESS] , дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач і малолітня [PERSON] [INFO] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата відповідачем й дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Не можна залишити поза увагою факт існування й іншого спору між сторонами. Представник відповідача в судовому засіданні висловив намір про оскарження права вланості позивача на майно. Відповідач вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] , оскільки був набутий в період їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Наразі, наведені обставини не встановлені належним чином, однак, позивач, заперечуючи шлюбні відносини з відповідачем та вказуючи про існування ділових й трудових відносин, - не надає жодного доказу в підтвердження трудових відносин між сторонами, чи існування будь-яких домовленостей з приводу користування житлом. Отже, позивачем не доведено підстави на яких була вселена й зареєстрована в спірному помешканні відповідач з дитиною, та й не доведено підстав для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи по суті. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed