Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] в якій зареєстрований відповідач, який з 2012 року не проживає в ній, що підтверджується копією акту про непроживання, складеного комісією у складі депутата Біляївської міської ради та сусідів. Особистих речей в будинку немає, витрат по оплаті комунальних послуг та утриманню житла не здійснює. Позивач у судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. (а.с. 29). Відповідач у судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу останнього відомого місця реєстрації та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно до ч. 11 ст. 128, відзиву на позов до суду не надав(а.с. 63). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно договору купівлі-продажу від 21 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Калашніковой Н.Н. та зареєстрованого в реєстрі № 2-1523, власником квартири [ADDRESS] , являється [PERSON] (а.с. 4). Відповідно до витягу з рішення сесії Біляївської міської ради № 101-7/VII від 23 березня 2016 року, [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно довідки виконавчого комітету Біляївської міської ради № 2791 від 17.08.2018 року, виданої [PERSON] про те, що він проживає за адресою: [ADDRESS] , та за даною адресою зареєстровані: [PERSON] ,1947 р.н. - дружина позивача, [PERSON] , 1970 р.н. - син, [PERSON] , 1975 р.н. - донька, [PERSON] , 2000 р.н. - онук (а.с. 7). 17.08.2018 року, депутатом Біляївської міської ради Азаренковою Н.В. , у присутності жителів м. Біляївка, складно акти про те, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно домової книги зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але зі слів заявника, з 2012 року та станом на теперішній час, відповідач [PERSON] за даною адресою не проживає (а.с. 8). Позивач вказує, що наявність реєстрації відповідача в будинку перешкоджає йому в здійсненні користування житловим приміщенням, реалізовувати права власника на дану житлову площу. Згідно ст. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки факт не проживання відповідача в житловому будинку доведено належними і допустимими доказами.

Outcome: approved