Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку, який в ході судового розгляду уточнив, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з вересня 2011 року по грудень 2013 року він працював на посаді майстра зі збирання металопластикових вікон у приватного підприємця [PERSON], який займався виготовленням металопластикових вікон. Офіс [PERSON] знаходився і знаходиться в даний час в приміщенні друкарні за адресою: м.Синельникове, вул.Виконкомівська,22. При працевлаштуванні до [PERSON] він віддав йому свою трудову книжку і в подальшому він був впевнений, що він прийнятий на роботу у встановленому законом порядку, але відповідач будучи фізичною особою-підприємцем суб»єктом підприємницької діяльності та здійснюючи свою підприємницьку діяльність виконуючи адміністративно-розпорядчі та організаційно-господарські функції щодо управління підприємством, діючи умисно, вчинив грубе порушення законодавства про працю. Факт вини відповідача підтверджується вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року справа №191/3635/14-к, яким визнано виним [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.12 КК України. Згідно зі ст.117 КЗпП України : «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сумм у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Заробітну плату йому не сплачено з вересня 2011 року по 6 грудня 2013 року. Заробітна плата з преміальними складала 3500 грн. Отож на день його звільнення загальний борг по заробітку відповідача перед ним склав 95308 грн. Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено порядок нарахування компенсації за затримку розрахунку з працівником. Згідно п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чиним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (година) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Провівши розрахунок суми компенсації з відповідача на користь позивача за затримку у виплаті розрахунку роботодавця з працівником при звільненні було визначено середньоденний заробіток позивача. Середньоденна заробітна плата позивача за останні відпрацьовані два місяці роботи (жовтень та листопад 2013 року) становить 159 грн.10 коп. (кількість робочих днів у жовтні 2013 року 23, кількість робочих днів у листопаді 2013 року 21, загальна кількість робочих днів за два місяці 44).Сума заробітної плати за жовтень та листопад 2013 року становить 7000 грн. 7000:44=159 грн.10 коп. Згідно висновків, викладених у Правовій позиції до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 липня 2013 року, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сумм у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організвція повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Станом на дев»яте квітня 2015 року кількість робочих днів, що минули з дня звільнення позивача (6 грудня 2013 року) становить 335 робочих днів. Відтак, станом на 09.04.2015 року сума, що підлягає стягненню з відповідача на затримку розрахунку при звільненні Позивача становить 53\~298 грн.50 коп. (335*159,10). Просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по не виплаченій заробітній платі у розмірі 95.308 грн. (дев»яносто п»ять тисяч триста вісім), а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 6 грудня 2013 року по 09 квітня 2015 року в розмірі 53298 грн.50 коп. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 95308грн. Допустити до негайного виконання. Стягнути з відповідача судовий збір на користь держави. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додав, що його трудова книжка, яка весь час знаходилась у [PERSON] залишилась взагалі не заповненою. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні його вимог повністю, так як підприємство було започатковано не лише ним, а також і братами Морозовими. Однак, оформили відповідні документи на нього, як на фізичну особу-підприємця, так як вважали, що інше оформлення, так як того вимагає законодавство, буде їм коштувати чималу суму. Суму заробітної плати вони не обумовлювали. Працювали по принципу скільки зароблять, скільки й отримають. Дохід ділили на трьох вищезазначених осіб. Потім в них з»явилась на підприємстві ще одна особа [PERSON], яка просто отримувала ставку. Суми заробітної плати, які кожний з трьох осіб отримували, вони вкладали в розвиток їх спільного підприємства. Суми вкладу ніде не фіксувались. В рахунок заробітної плати вони брали кошти кожний на власні потреби, однак коли він дізнався, що брати [PERSON] зловживають такими виборками він їм сказав, що не хоче з ними співпрацювати. На підприємстві велась книга обліку витрат та прибутків підприємства, однак то були лише чорнові записи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала у відповідача деякий час не офіційно, спочатку просто лише допомагала, потім працювала на фірмі менеджером разом з [PERSON] та двома братами Морозовими. Коли фірму було започатковано вона там ще не працювала. Свої кошти в підприємство вона не вкладала, але вона не отримувала заробітну плату, так як вони ці кошти відкладали на розвиток підприємства. Це ніде не фіксувалось. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] ААБ № 468747 [PERSON] значиться як фізична особа-підприємець. Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: 22.09.2011 року №2\~234\~000 0000 002548. Дані про перебування фізичної особи підприємця в процесі припинення підприємницької діяльності, а також про порушення провадження у справі про банкрутство - відсутні (а.с.13-14). В матеріалах справи є копія книги обліку доходів (для платників єдиного податку першої і другої груп та платників єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість), затверджена Наказом Міністерства фінансів України 15.12.2011 року №1637, в якій зазначено [PERSON] та види його діяльності, а саме: 52.48.9 роздрібна торгівля; 25.23.0 виробництво будівельних виробів; 45.21.7 монтаж та встановлення збірних конструкцій. Згідно копії договору поставки №12п/09-11 від 01.09.2011 року вбачається, що постачальник Товариство з обмеженою відповідальністю «Електра-Інжирінг» в особі директора [PERSON] зобов»язується поставити товар покупцю [PERSON], в кількості, асортименті та за цінами, які зазначені у видаткових накладних, а покупець зобов»язується прийняти товар та своєчасно здійснити оплату на умовах даного договору. Згідно копії вироку Синельниківського міськрайонного суду від 15.10.2014 року встановлена винність [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ст.172 ч.1 КК України, як грубе порушення законодавства про працю. Згідно статті 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У ч.1\~ст.115 КЗпП України\~зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності до ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до ч.1\~ст.21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч.3\~ст.23 КЗпП України\~укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У ч.4\~ст.23 КЗпП України\~зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. В судовому засіданні було досліджено вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року відносно [PERSON], яким підтверджується факт вини останнього щодо грубого порушення законодавства про працю. В судовому засіданні було встановлено відсутність в трудовій книжці позивача запису про прийняття його на роботу, звільнення, а також відсутність відповідного документу про зарахування працівника [PERSON] на роботу. Тобто, позивачем не доведено факт його перебування в трудових відносинах із роботодавцем, а вимоги про встановлення такого факту позивачем не пред»явлено. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача, так як правова позиція стосовно перебування позивача [PERSON] в трудових відносинах з відповідачем [PERSON] нічим не підтверджується. Надані відповідачем чорнові записи у вигляді книги обліку витрат та прибутків підприємства, суд не бере до уваги, так як вони не належної форми та не містять будь-якого доказового значення. На підставі викладеного,ст.ст. 21 ч.1, 23 ч. ч. 3,4, 115-117 КЗпП,

Outcome: dismissed