Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся \~до суду з вищевказаним позовом до відповідачів та просив визнати\~\~за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 02.01.2001 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 02.01.2001 року помер його батько, [PERSON], який за життя був членом кооперативу ЖБК №125 «Сокол», проживав у [INFO]. Пайовий внесок ним було сплачено у повному обсязі. Після смерті батька у шестимісячний строк він звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 13.02.2015 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальної конторою було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що реєстрація права власності на вищезазначене нерухоме майно не проводилась. Оскільки за життя його батько не встиг зареєструвати право власності на квартиру, віна вимушений звернутись до суду з цим позовом. Окрім нього спадкоємцем померлого є його брат [PERSON], а також була матір [PERSON], яка померла 16.09.2014 року. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі до суду надали заяви про визнання позовних вимог, проти задоволення позову не заперечували. Представник третьої особи в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести\~\~ті обставини, на які\~\~вона посилається, як на підставу\~\~своїх\~\~вимог\~\~або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням\~\~фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно\~\~до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали цивільної справи,\~суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.01.2001 року помер [PERSON], про що видано свідоцтво серії 1-КИ №324048. 16 вересня 2014 року померла [PERSON], про що видано свідоцтво серії І-КИ №592621. Згідно свідоцтва про народження позивача, останній є сином [PERSON] та [PERSON]. 18.10.1963 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, свідоцтво серії VII УР 034220. 08.05.1970 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящихся видано [PERSON] ордер №519 на право вселення до квартири [ADDRESS] за списком ЖБК №125 «Сокол». Відповідно довідки №106 від 27.10.2014 року позивач проживав з померлими батьками у спірній квартирі по день смерті останніх. Згідно довідки №56 від 13.05.2015 року, [PERSON] сплатив пай за квартиру [ADDRESS] в повному обсязі. Квартира [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту складається з: поз.1 коридор, площею 7,2 кв.м., поз.2 туалет, площею 1,0 кв.м., поз.3 ванної, площею 2,1 кв.м., поз.4 кухні, площею 5,5 кв.м., поз.5 житлової, площею 13,4 кв.м., поз.6 кладової, площею 2,1 кв.м., поз.7 житлової, площею 17,4 кв.м., балкону І, площею 0,8 кв.м., а всього площею 49,5 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. 13.02.2015 року постановою завідуючої Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. При цьому, нотаріусом установлено, що нотаріальна дія здійснена бути не може, оскільки реєстрація права власності на квартиру не проводилась. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року за № 868 зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 337 від 13.08.2014 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», було затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 49 зазначеного Порядку: «Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна». У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до положень ст.ст.1216-1217 Цивільного Кодексу України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що однією з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Таким чином, проаналізувавши здобуті докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що, спірна квартира належала померлим батькам сторін на праві спільної сумісної власності, оскільки пай було сплачено в повному обсязі, позивач фактично прийняв спадщину, оскільки весь час проживав з батьками, відповідачі позов визнають, належність спадкового майна спадкодавцю документально підтверджена, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved