Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області із вказаною позовною заявою в якій просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з відповідачкою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 1989 року. Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. Зазначив, що спільне життя з відповідачкою виявилось невдалим та не склалось з причин неповаги та різних поглядів на шлюб. Сімейні відносини між ними припинені з 2018 року, разом вони не мешкають, спільне господарство не ведуть. З 2018 року відповідачка припинила приїжджати з окупованої території до нього, бо в кожного налагоджене власне життя. Спір щодо поділу спільного майна відсутній. Ухвалою суду від 11 березня 2021 року справу прийнято до провадження та ухвалено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В ухвалі визначений строк для надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечення. В судове засідання позивач не з`явився. В прохальній частині позовної заяви просив справу розглянути без його участі. 07 червня 2021 року позивач надав заяву в якій зазначив, що не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ст. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 02 вересня 1989 року, актовий запис № 913, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02 вересня 1989 року. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 6). Як зазначає позивач у позовній заяві, вони з відповідачем припинили вести спільне господарство, сімейні відносини між ними припинились остаточно у 2018 році. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між ними. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст.\~115\~СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіча і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи викладене та на підставі ст.ст. 110, 112, 115, СК України,

Outcome: approved