Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про припинення права на аліменти та стягнення безпідставно одержаних коштів, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 1998 року з нього стягуються аліменти на утримання колишньої дружини, яка вже давно вийшла з декретної відпустки, вступила в інший шлюб. Сам позивач одружений, має ще двох неповнолітніх дітей. У зв'язку з наведеним, він просить припинити стягнення з нього аліментів на утримання колишньої дружини за рішенням Кіровського районного суду від 18 березня 1998 року у цивільній справі № 2-544 1998 та стягнути з відповідачки безпідставно одержані нею кошти за останні три роки. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказувала, що її матеріальний стан не поліпшився, вона отримує доходи лише у вигляді аліментів, крім того з відповідача стягуються аліменти на утримання їх спільного повнолітнього сина до закінчення ним навчання. Позивач є працездатним, має постійний заробіток, може сплачувати аліменти. Вимоги про стягнення сум одержаних нею за останні три роки аліментів є безпідставними, оскільки судове рішення, на підставі яких сплачувались аліменти не скасоване і зберігає чинність. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як видно з рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у цивільній справі № 203/2677/15-ц, яке набрало законної сили 05 січня 2016 року, сторони перебували в шлюбі з 05 серпня 1995 року по 07 вересня 1998 року (а.с. а.с 42 - 43). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 1998 року у цивільній справі № 2-544 1998 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання в розмірі 30 грн. щомісячно з 30 січня 1998 року до зміни матеріального стану сторін. Рішення набрало законної сили 30 березня 1998 року, за ним видано виконавчий лист (а.с. а.с. 4, 40, 41) Позивачем ставиться питання про припинення права [PERSON] на одержання аліментів за цим рішенням. Згідно п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з Цивільним кодексом України, який почав діяти з 01 січня 2004 року. Як зазначено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Кодексу про шлюб та сім'ю України подружжя повинно матеріально підтримувати одне одного. В разі відмови в такій підтримці той з подружжя, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, а також дружина в період вагітності і протягом трьох років після народження дитини (у разі, коли дружина перебуває у відпустці по догляду за хворою дитиною, - на весь час перебування у такій відпустці, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) мають право по суду одержувати утримання (аліменти) від другого з подружжя, якщо останній спроможний його надати. Це право зберігається і після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 36 Кодексу про шлюб та сім'ю України право одного з подружжя на утримання припиняється в разі поновлення його працездатності або якщо він уже не потребує матеріальної допомоги, а також у випадку укладення ним нового шлюбу. Як вбачається з копії паспорту відповідачки 12 жовтня 2002 року вона вступила в шлюб з [PERSON], актовий запис № 414 (а.с. 57 на зв.). Вказана обставина в судовому засіданні не заперечувалась сторонами. Доводи відповідачки щодо її матеріального стану та наявної можливості позивача її утримувати не мають правового значення, оскільки відповідно до норм законодавства у разі укладання нового шлюбу право на отримання аліментів від попереднього чоловіка втрачається незалежно від інших обставин. Не має значення і посилання на те, що спільна дитина позивача та відповідача навчається та потребує коштів на утримання, оскільки це є самостійними правовідносинами, щодо яких ухвалене рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у цивільній справі № 203/2677/15-ц. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про припинення права відповідачки на утримання і одержання аліментів за рішенням Кіровського районного суду від 18 травня 1998 року у цивільній справі № 2-544 1998. Вирішуючи питання про стягнення сум коштів отриманих без достатніх правових підстав, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Сімейного кодексу України, право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. Згідно ч. 2 цієї статті якщо після припинення права на утримання виконання рішення суду про стягнення аліментів буде продовжуватися, всі суми, одержані як аліменти, вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, і підлягають поверненню у повному обсязі, але не більш як за три роки. Згідно ч. ч. 1, 2 с. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Проте відповідно до п. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України, який не містив норми, аналогічної приписам ч.ч. 1, 2 ст. 82 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що застосуванню підлягають положення п. 1 ч. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим вимоги про стягнення безпідставно одержаних коштів задоволенню не підлягають. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає - 275 грн. 60 коп

Outcome: partial