Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначає, що його батько [PERSON] збудував сарай по вул. Депутатській, 11 де на той час знаходилась його квартира, яку він продав відповідачу у справі [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу відповідач продав лише квартиру, сарай залишив за собою. Однак через деякий час відповідач замінив замки на сараї викинув його речі та встановив свій замок в такий спосіб позбавив права користуватися зазначеним сараєм. Просить усунути перешкоди в користуванні сараєм. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги з підстав викладених в позові підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач заперечував проти позову, зазначивши, що дійсно в 2012 році він придбав квартиру в будинку № 11 по вул. Депутатській в м. Шостка. Поруч з зазначеним будинком розташовані сараї, які є допоміжними приміщеннями та обслуговують квартири жильців будинку. Тому він вважає, що являючись власником квартири та жильцем будинку він має право на користування цим сараєм. Крім цього як зазначає відповідач ще до підписання договору купівлі-продажу квартири [PERSON] звільнив переданий сарай від свої речей, які в ньому знаходились. При цьому відповідач також зазначив, що позивач [PERSON] не має правовстановлюючих документів на сарай і не може вважатись його власником, а сарай не виступає як відокремлений об»єкт нерухомості. Суд заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] який доводиться позивачу батьком помер 22.10.2010 року ( а.с.7). Договір купівлі-продажу квартири від 18.12.2012 року підтверджує факт переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] ( а.с.9-10). Згідно довідки архівного фонду виконкому Шосткинської міської ради депутатів трудящих Сумської області у протоколах виконкому за 1957 рік відомостей про надання дозволу на будівництво сараю за адресою м. Шостка вул. Депутатська, 11 [PERSON] не має. Крім того згідно рішення виконкому від 31.10.2003 року № 309 «Про затвердження актів» житловий будинок № 11 по вул. Депутатській переданий в оперативне управління управлінню житлово-комунального господарства. В акті прийому передачі житлового фонду в комунальну власність від 18.04.2002 року значиться житловий будинок по вул. Депутатській,11 та сараї загальної площею 274кв.м. Рішення виконкому про надання дозволу на будівництво сараю в районі будинку № 11 площею 9,2 кв.м. по вул. Депутатській в м. Шостка Сумської області [PERSON] в управлінні ЖКГ Шосткинської міської ради відсутнє. Окремі сараї біля буд. № 11 по вул. Депутатській в м. Шостка за певними квартирами не закріплялись, право власності на сараї мешканцям б. № 11 по вул. Депутатській не надавались ( а.с.17). Крім того, як зазначено у довідці № 29-28-0.1-1859/0/2-15 земельна ділянка в м. Шостка по вул. Депутатській в районі будинку № 11 у приватну власність [PERSON], померлому 22.02.2010 року не передавалась і є комунальною власністю Шосткинської міської ради. Земельна ділянка відноситься до земель житлової забудови. Отже виходячи з вище викладеного та враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у звязку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може. Те, що надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний обєкт, визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17 липня 2000 р. № 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21 лютого 2005 р. № 30). Згідно до ст. 186 ЦК України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов»язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю ч. 2 вказаної статті зазначено приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному спорі головною річчю є квартира, [PERSON] за літ. Е-1 є приналежністю даного домоволодіння, а тому за відсутністю спору стосовно головної речі визнання права власності на приналежність законом не допускається. Так, у відповідності до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року роз»яснено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї, тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле, тобто в силу ст. 186 ЦК України вони є приналежністю головної речі (будинку), яка слідує за головною річчю. За такого підсобні будівлі не є самостійними об»єктами цивільних прав, та не можуть бути самостійним об»єктом права власності. З огляду на вказане, допоміжні приміщення стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року, №4-рп/2004, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Наведене обов»язкове до застосування тлумачення Конституційного Суду України означає також й скасування необхідності окремого оформлення таких прав позивачами, а так само й іншими власниками квартир у будинку, в якому розташовані такі спільні допоміжні приміщення. Таким чином, відповідач [PERSON]Ф, також є власником квартири і співвласником допоміжного приміщення (в даному випадку сараю). Застосування правила статті 186 ЦК України у поєднанні з нормою ч. 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідчить про те, що в разі зміни власника (власників) квартир у багатоповерховому будинку, а так само в разі зміни їх цільового призначення (зокрема, як у спірних правовідносинах, приналежність сараю наслідує юридичну долю такої головної речі. Як було встановлено в судовому засіданні при укладенні договору купівлі-продажу квартири питання про залишення за колишнім власником сараю не обговорювалось. Допитані свідки [PERSON], [PERSON]Є, представник третьї особи [PERSON] - [PERSON], [PERSON] кожний окремо суду пояснювали, що батько позивача проживав у квартирі та користувався сараєм. Які умови були при продажі квартири вони не знають. За тих обставин, що відповідач отримав спірний сарай внаслідок придбання квартири, до якої відносився відповідний сарай тому, будь-які особи в тому числі і колишній власник квартири не мають права претендувати на сарай. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивач не надав суду будь-яких доказів того, що він має на підставі відповідних документів чи умов договору щодо порядку користування сараєм то суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Також необхідно відмовити позивачу і в задоволенні позову в частині, що стосується повернення особистого майна, оскільки позивач навіть не зазначив яке саме майно повинен повертати відповідач чи його вартість і в судовому засіданні предметом розгляду в даній справі був лише сарай.

Outcome: dismissed