Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом (а.с.1-4), який з часом декілька раз уточнював, не змінюючи при цьому, а ні предмету позову, а ні правових підстав позову (а.с.25-28, 95-96) та просив постановити рішення яким стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди 27\~003.76 гривен, моральної шкоди в розмірі 2 000 000 гривен за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку на його позивача користь з єдиного рахунку Державної Казначейської служби України. Свої вимоги мотивує тим, що 07.12.2011 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції [PERSON] було порушено кримінальну справу стосовно нього, [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України. 12.05.2012 року начальником СБНОН РВ ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції [PERSON] він, [PERSON] був затриманий за підозрою у вчиненні злочину та направлений для утримання в камеру попереднього ув'язнення ІВС Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області. У подальшому, в травні 2012 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову, якою обрано відносно нього, [PERSON] запобіжний захід взяття під варту в ОСІ УГДУВІН в Одеській області. За результатами розгляду Болградським районним судом Одеської області кримінальної справи, 26.07.2013 року було постановлено вирок, яким його, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначено покарання 9 (девять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, а термін відбування покарання обчислювати з 12.05.2012 року, тобто з моменту його затримання. Однак, Апеляційним судом Одеської області за наслідками розгляду його апеляційної скарги, 26.11.2013 року постановлено ухвалу, якою вирок Болградського районного суду Одеської області від 26.07.2013 року скасовано, матеріали кримінальної справи повернуто прокурору Болградського району Одеської області для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було змінено на підписку про невиїзд, звільнивши його з-під варти. 18 лютого 2015 року старшим слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції [PERSON], було винесено постанову про закриття кримінального провадження, за відсутністю складу кримінальних правопорушень по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за № 12014160270000251 від 24.03.2015 року. По твердженню позивача, своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна, в особі СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області та Прокуратури Болградського району Одеської області, завдала йому, позивачу значної моральної шкоди та матеріальних збитків, внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою. У звязку з притягненням його, позивача до кримінальної відповідальності, він провів під вартою 1 (один) рік 6 (шість) місяців 13 (тринадцять) днів, через що не мав ніякої можливості заробляти грошові кошти на утримання себе та своєї сім'ї і відповідно втратив свій заробіток. Розмір матеріальних збитків, згідно здійсненого ним розрахунку виходячи з мінімальної заробітної плати по Україні, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» (1450.00 гривен), тобто на час розгляду справи судом з розрахунку загального терміну перебування під вартою 1 рік 6 місяців 13 днів складає 27 003.76 гривен. Окрім того, зазначений тривалий термін перебування під вартою, за злочин, який він не вчиняв, став причиною виникнення його, позивача моральних страждань, які, враховуючи характер заподіяного правопорушення, довготу викликаних та перенесених страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, призвели до порушення сімейних звязків і стосунків з іншими людьми, неможливості відновлення його немайнових втрат, глибокого душевного неспокою, підвищення нервозності, погіршення сну в результаті пережитого, порушення звичайного способу та ритму життя, не можливості знайти нову роботу та й інших негативних впливів. Він був звинувачений у зберіганні наркотичних засобів, в результаті чого багато його знайомих розірвали стосунки з ним та його родиною, у звязку з чим він пережив тяжкі моральні страждання. Його дружина була змушена відволікатися від своїх справ, та брати грошові кошти в борг для придбання передач. Також, тривале утримання під вартою призвело до погіршення стану його здоровя. Завдану йому, позивачу моральну шкоду він оцінює в 2 000 000 (два мільйони) гривен та вважає її справедливою, співмірною та відповідною ступеню усіх його моральних страждань, пережитих під час тривалого перебування під вартою. В обґрунтування правових підстав даного позову позивач посилається на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на ст.ст.23, 1176 ЦК України, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та вважає, що завдана йому шкода має бути йому відшкодована Державною казначейською службою України за рахунок Державного бюджету України. Ухвалою суду від 24.03.2016 року на підставі клопотання [PERSON] внутрішніх справ України до участі у розгляді названої справи у якості співвідповідача було залучено [PERSON] комісію Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області(а.с.68-69). 14.06.2016 року на підставі ухвали суду за клопотанням позивача та його представника до участі у розгляді цієї справи у якості співвідповідача залучено [PERSON] комісію Головного управління [PERSON] внутрішніх справ України в Одеській області (а.с.114-115). Позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення з підстав зазначених в позові. В судові засідання 11.01.2017 року, 15.02.2017 року не прибув, повідомлявся згідно вимог чинного законодавства, поштові листи повернулися до суду з відміткою листоноші «Не востребовано», тобто адресат не звернувся за отриманням (а.с.217-218, 229-230). Позивачем також подавалась заява про продовження розгляду справи у його відсутність (а.с.127). Представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги свого довірителя, наполягав на задоволенні у повному обсязі. Пояснив, що з доводів, викладених в позовній заяві однозначно вбачається порушення прав позивача на свободу, на достатній життєвий рівень, право на працю, право на повагу до приватного сімейного життя та інші права. Позивач будучи затриманим, в силу обставин, що склалися в звязку з його незаконним кримінальним переслідуванням протягом тривалого часу, позбавлений був усіх життєво необхідних умов для нормального співіснування, окрім нього, страждала також його родина: мати, дружина, син, він позбавлений був можливості піклуватися про них, заробляти кошти та забезпечувати і утримувати сімю. Незаконними рішеннями та діями органів прокуратури та слідства відносно нього позивача, йому позивачу було спричинено матеріальну шкоду та непоправну моральну шкоду. В судові засідання 11.01.2017 року, 15.02.2017 року представник - не прибув, повідомлений згідно вимог чинного законодавства, будь-які заяви, клопотання до суду не надсилав (а.с.219, 231). Згідно ст. 76 ч.5 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Представник відповідача [PERSON] комісії Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] (а.с.72-74, 75-76) заперечував усі доводи позивача, в задоволенні позову просив відмовити. Подав письмові заперечення (а.с.80-82). Разом з цим, в судовому засіданні пояснив, що у звязку з наявністю достатніх підстав, передбачених п.5 ст.94, ст.95 КПК України у редакції 1960 року, за фактом виявлення та вилучення наркотичних засобів в домоволодінні [PERSON], відносно нього, позивача та [PERSON] слідчим Болградського РВ старшим лейтенантом міліції [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 307 КК України. Тобто всі дії співробітників Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області на стадії виявлення злочину, порушення кримінальної справи були законними, обґрунтованими та повністю відповідали вимогам діючого на той час КПК України. 25.12.2011 року з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, його суспільної небезпеки, кримінальну справу було передано до Слідчого Управління ГУМВС України в Одеській області, співробітники якого в подальшому і здійснювали провадження по справі. Так, 19.03.2012 року слідчим СУ винесено подання про обрання [PERSON] запобіжного заходу - тримання під вартою, по якому 30.03.2012 року Приморським районним судом м. Одеса ухвалено постанову про дозвіл на затримання і доставку до суду під вартою [PERSON] для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу; 12.05.2012 року на виконання постанови слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області, постанови Приморського районного суду м. Одеса від 19.03.2012 року начальником сектору БНОН Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції [PERSON] було затримано громадянина [PERSON] і доставлено його для проведення подальших слідчих дій слідчому СУ ГУМВС. При цьому [PERSON] діяв на підставі п.п.9, 11 ст. 10 Закону України «Про міліцію», тобто дії капітана міліції [PERSON] в даному випадку були обов'язковими. 14.05.2012 року на підставі подання слідчого СУ ГУМВС Приморським районним судом м. Одеси ухвалено постанову про обрання у відношенні [PERSON] запобіжного заходу тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі. Будь-які самостійні слідчі дії по кримінальній справі відносно [PERSON], наслідком яких стало його незаконне затримання, утримання під вартою, співробітниками Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області не проводилися. Таким чином, співробітниками Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області не було прийнято жодного незаконного рішення відносно позивача, [PERSON], що виключає можливість притягнення ліквідаційної комісії Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області в якості співвідповідача за позовом [PERSON] про стягнення моральної шкоди та матеріальних збитків, завданих незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду та звернення до неї позовних вимог. Згідно листа начальника Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП України в Одеській області від 15.09.2016 року за № 44/1/1-5013, голова ліквідаційної комісії [PERSON] звільнений, а тому розгляд справи просив проводити у відсутність представника [PERSON] комісії з урахуванням поданих заперечень (а.с.135). Представник відповідачів [PERSON] комісії Головного управління МВС України в Одеській області, [PERSON] внутрішніх справ України - [PERSON] (а.с.138, 139, 140) заперечував усі доводи позивача, в задоволенні позову просив відмовити. Подав письмові заперечення від обох відповідачів (а.с.141-143, 144-145). В обґрунтування заперечень посилався на те, що позивачем порушено встановлений спеціальним Законом порядок відшкодування шкоди в даному випадку, що позивач на момент свого затримання ніде не працював, а якщо і працював то не офіційно, і вказану обставину позивач підтвердити не може, а тому його вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку не підлягають задоволенню, оскільки позивач на момент затримання не отримував такого заробітку. Крім того, позивачем не надано розрахунку чи хоча б якихось документів, що підтверджують наявність у позивача моральної шкоди. З заперечень МВС України вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній звязок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди. У позовній заяві дані про вину безпосередньо посадових осіб МВС України у спричиненні позивачеві шкоди відсутні (а.с.144-145). Представник відповідачів [PERSON] комісії Головного управління МВС України в Одеській області, [PERSON] внутрішніх справ України в Одеській області в судові засідання 11.01.2017 року, 15.02.2017 року не прибув, повідомлений належним чином (а.с.221, 223, 233, 235). Прокуратура Одеської області - позов не визнала, подала письмові заперечення (а.с.46-50), які були підтримані присутніми в судовому засіданні прокурорами. З наданих заперечень вбачається, що необґрунтованою є вимога про стягнення матеріальної шкоди у вказаній сумі, так як ця сума не є матеріальною шкодою у розумінні ст.22 ЦК України, оскільки позивачем проведено розрахунок матеріальної шкоди з урахуванням мінімальних заробітних плат на момент перебування його під вартою. Крім того, стверджували, що позивачем завищено суму моральної шкоди та не надано її обґрунтованого розрахунку, не надано доказів на підтвердження завдання матеріальної шкоди. В зазначених запереченнях прокуратура посилалась на ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якими передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Враховуючи, що позивач перебував під слідством 18 місяців, отже по твердженню прокуратури, відшкодування має розраховуватись саме за цей період, і на думку прокуратури сума моральної шкоди має становити 24804.00 гривен (за кожний місяць перебування під слідством 1378 гривен х 18 місяців = 24804.00 гривен) на відшкодування якої і вправі претендувати позивач. Тобто, виходячи з зазначених заперечень прокуратури Одеської області, слідує, що прокуратура позовні вимоги визнає частково, а саме в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 24804.00 гривен (а.с.46-50). За період розгляду справи дані заперечення відкликані не були. Прокурори Ізмаїльської місцевої прокуратури, діючі на підставі довіреності прокуратури Одеської області (а.с.36, 137), присутні під час судового розгляду стверджували, що відсутні будь-які обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог, так як позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спричиненої йому як моральної шкоди, так і матеріальної шкоди. Представник відповідача Державної Казначейської служби України [PERSON] (а.с.65) заперечувала щодо задоволення позовних вимог, подавши письмові заперечення, оскільки відсутні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України Державної казначейської служби України (а.с.90-94). Будучи присутньою в судовому засіданні пояснила, що відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Державний бюджет України або державу. Тобто стягнення з Державної казначейської служби України, як окремої юридичної особи, субєкта господарювання є не обґрунтованим та таким, що не узгоджується з чинним законодавством України. В порушення вимог ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не зважаючи на встановлений порядок вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди, позивач не звертався до органу, що провадив слідчі дії чи розглядав справу з відповідною заявою. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його трудової діяльності, або довідки з останнього місця роботи, котрі вказували б на реальний розмір втраченого заробітку позивача, не доведено причинно-наслідкового звязку між діями заподіювача та тяжкими фізичними і моральними стражданнями, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідачів. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Представник Державної казначейської служби України прибувши в судове засідання 15.02.2017 року не надала належно оформленої довіреності на представлення інтересів, не зважаючи на своєчасність повідомлення відповідача про час та місце продовження розгляду названої справи (а.с.222, 234). Розглянувши подані позивачем документи та матеріали в межах заявлених вимог, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх учасників в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінює докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України. Судовим розглядом справи встановлено, що 07.12.2011 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст.307 ч.3 КК України за фактом незаконного зберігання і збуту наркотичних засобів в особливо великих розмірах (а.с.6). 12 травня 2016 року за підозрою у вчиненні даного злочину в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року було затримано позивача по даній цивільній справі [PERSON] (а.с.7), та постановою Приморського районного судом Одеської області від 12.05.2012 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с.8). Вироком Болградського районного суду Одеської області від 26.07.2013 року позивача [PERSON] визнано винним за вчинення злочину, передбаченого ст. 307 ч.3 КК України та призначено покарання у вигляді 9 (девяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна (а.с.9-12). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.11.2013 року названий вирок Болградського районного суду Одеської області було скасовано, матеріали кримінальної справи спрямовані прокурору Болградського району Одеської області для проведення додаткового розслідування, а міру запобіжного заходу [PERSON] було змінено на підписку про невиїзд та звільнено з зали суду (а.с.13-16). 24 січня 2014 року відомості по названий кримінальний злочин були внесені в ЄРДР за № 12014160270000078 та продовжено досудове розслідування згідно вимог КПК 2012 року (а.с.17). Постановою старшого слідчого СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції [PERSON] від 18.02.2015 року кримінальне провадження № 12014160270000251 від 24.03.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.307, 309, 310 КК України було закрито відповідно до ст.284 ч.1 п.2 КК України за відсутністю складу кримінальних правопорушень (а.с.18). Зазначені факти сторонами у справі в судовому засіданні не заперечувалися, а отже виходячи з положень ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають, постанова старшого слідчого СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області від 18.02.2015 року, якою кримінальне провадження № 12014160270000251 від 24.03.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.307, 309, 310 КК України було закрито за відсутністю складу кримінальних правопорушень, є чинною, оскільки ні ким не скасована. Таким чином, судом встановлено, що в рамках вищевказаної кримінальної справи, яка була порушена за ознаками злочину передбаченого ст. 307 ч.3 КК України, і яка була у подальшому перекваліфікована, та досудове розслідування здійснювалося відповідно до положень КПК України 2012 року, позивач [PERSON] перебував під вартою на протязі 1 (один) рік 6 (шість) місяців та 13 (тринадцять) днів, а саме з 12 травня 2012 року по 26.11.2013 року (а.с.7, 13). Під час судового розгляду було досліджено в оригіналі матеріали кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 12014160270000251, що розпочате по виділеним матеріалам відносно [PERSON] з кримінального провадження № 12014160000078 по факту виготовлення, зберігання наркотичних засобів з метою збуту (186 аркушів). За наслідками дослідження цих матеріалів було встановлено, що в наявності є супровідний лист датований 18.03.2015 року за № 2118 про надіслання постанови про закриття кримінального провадження від 18.02.2015 року на імя позивача на адресу: вул. Торгова, 5/19, м. Одеса, втім будь-які підтверджуючі докази про отримання цієї постанови останнім, в матеріалах провадження відсутні. В даному супровідному листі відсутні будь-які розяснення на імя позивача щодо встановлення спеціальної процедури для проведення відшкодування завданої йому шкоди, передбаченої ст.12 Закону та п.12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», тощо. Згідно записів в Журналі обліку вихідних документів Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області за 2015 рік, том № 2 (інвентарний №1042) за порядковим номером 2118 за датою 23.03.2015 року зареєстрований запис про надіслання на імя [PERSON] відповідь, ЖЕУ 776, прізвище виконавця [PERSON] Судом також були досліджені інші Журнали обліку вихідних і вхідних документів Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області за період 2015-2016 років, в яких відсутні будь-які реєстраційні записи про надіслання на імя [PERSON] будь-яких документів: постанов, листів, розяснень, відповідей, а також відсутні реєстраційні дані, що [PERSON] звертався з заявою щодо видачі йому копії постанови, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, тощо. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] (слідчий який виносив постанову про закриття кримінального провадження» суду пояснив, що безпосередньо перед прийняттям постанови про закриття провадження по даній справі, позивач [PERSON] був допитаний як свідок, і під час допиту він зазначив адресу місця проживання: м. Одеса. Саме тому на цю адресу було надіслано постанову про закриття провадження. За адресою постійного місця реєстрації позивача постанова не надсилалася. Однак, на вимогу [PERSON] йому була вручена названа постанова, проте коли саме, він не памятає. З наявного в матеріалах провадження протоколу допиту у якості свідка [PERSON] від 28.01.2014 року вбачається, що ця адреса ним зазначалася саме на час його допиту 28.01.2014 року, тоді як на час закриття провадження сплив один рік і один місяць, і доказів того, що ця особа проживає саме за цією адресою не має, хоча органу досудового розслідування достовірно була відома адреса за якою позивач зареєстрований і проживає: [INFO]. В судовому засіданні в оригіналі було досліджено Журнал надання медичної допомоги особам, які тримаються в ІТТ Болградського РВ ГУМВС України в Одеські області. В журналі є в наявності два записи: 24.12.2012 року, 20.03.2013 року про обстеження [PERSON] лікарями Болградської ЦРЛ, та надання йому медичної допомоги. За інформацією Ізмаїльської установи виконання покарань УДПСУ в Одеській області від 25.10.2016 року за № 6/12-5610 було надано копію медичної картки [PERSON], [INFO], який знаходився в зазначеній установі покарань (№ 22) з 07.05.2011 року по 26.11.2013 року (а.с.186-197). З записів цієї картки вбачається, що згідно протоколу № 83 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану спяніння від 12.05.2012 року скарги відсутні, ЧМТ заперечує, ознаки нервово-психічних захворювань також. Первинний огляд [PERSON] був проведений 14.05.2012 року, діагноз «Здоровий». При обстеженні 14.06.2012 року скарги відсутні. Є в наявності протокол обстеження Болградської ЦРЛ від 20.03.2013 року: езофагогастродуоденоскопії, висновок: «Скользящая грыжа пищеводного отверстия диафрагмы 1-2 ст. Эрозивный рефлюкс-эзофагит. Эрозивный гастрит. Эрозивный бульбит. Рубцовая деформация луковицы ДПК. Дуодено-гастро-эзофагеальный рефлюкс» (а.с.186-197). Також є відмітки про наявність скарг [PERSON], 20.03.2013 року, 17.10.2013 року на болі в епігастрії, в грудній клітці, кашель, хрипи, головні болі, тошнота, слабкість. 31.07.2013 року ЦФГ № 285. Свідок [PERSON] (до 01.09.2016 року займав посаду старшого інспектора Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області) суду пояснив, що [PERSON] дійсно перебував під вартою, та періодично здійснювалось його етапування з Ізмаїльського СІ до Болградського РВ, суд, і навпаки. Від [PERSON] декілька разів надходили скарги на стан здоровя, а тому він доставлявся до Болградської ЦРЛ для медичного обстеження та надання медичної допомоги, про що здійснювалися записи в Журналі надання медичної допомоги особам, які тримаються в ІТТ Болградського РВ ГУМВС України в Одеські області. 03.02.2016 року позивачем на підставі ст.ст.3, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» на адресу відповідача [PERSON] внутрішніх справ України рекомендованим листом була надіслана заява з вимогою про стягнення за рахунок Державного бюджету на його, позивача користь в рахунок відшкодування завданої йому матеріальної шкоди 21 052.91 гривен, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000 гривен, отримана адресатом 09.02.2016 року (а.с.97-98, 45). 11 лютого 2016 року МВС України повідомило позивача про спрямування його заяви на адресу Національної поліції України (а.с.99). У подальшому Національна поліція України 16.05.2016 року надіслала відповідь позивачу про те, що … в даному випадку відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (а.с.100-101). Пунктом 2 ст. 6 КПК України (в редакції чинній станом на 2010 рік) визначено, що кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю за відсутністю в діянні складу злочину. Статтею 213 КПК України встановлено, що кримінальна справа закривається при наявності підстав, зазначених у ст. 6 цього Кодексу, при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Положеннями ст.ст.3, 27 Конституції України життя людини, її життя та здоров'я визнається найвищою соціальною цінністю. Статтею 29 Конституції України визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Положення ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. В свою чергу положення ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачають, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо віна є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вимогами ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, на наявності її вини, крім випадків, встановлених Законом. Пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкоди відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд. Частиною 1 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Частиною 2 цієї статі визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою. Згідно вимогам ст. 1 зазначеного Закону визначено, що у випадках, зазначених у частині перший цієї статі, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розміру і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) в т.ч. заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади). Частиною 6 цієї статті визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За таких обставин, враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» виходячи з підстав закриття кримінальної справи за визначених постановою слідчого СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області від 18.02.2015 року (а.с.18), суд приходить до висновку про виникнення у позивача права на відшкодування шкоди у зв'язку із незаконним перебуванням під слідством та перебуванням під вартою. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Так в судовому засіданні встановлено, що позивач по справі [PERSON] на час його затримання офіційно ніде не працював, однак працював за наймом у приватних осіб, тобто мав певний дохід та заробіток, достатній для свого співіснування, та утримання сімї, тому суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення на його користь матеріальної шкоди в розмірі 27 003.76 гривен, враховуючи при цьому положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» суму заробітку який він втратив внаслідок незаконних дій досудового слідства, і виходить з часу затримання, тобто з 12.05.2012 року (а.с.7) до часу зміни запобіжного заходу тримання під вартою на підписку про не виїзд згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 26.11.2013 року (а.с.13-16), що становить 1 рік 6 місяців (18 місяців) та 13 днів та із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи, та враховуючи уточнені позовні вимоги (а.с.95-96) з такого розрахунку: 1 рік 6 місяців = 18 місяців х 1 450 гривен = 26 100 гривен 13 днів х 8 годин (щодня) = 104 години х 8.69 гривен (мінімальна заробітна плата за 1 годину) = 903.76 гривен. 26 100 гривен + 903.76 гривен = 27 003.76 гривен. Слід зазначити, що на час постановлення судом даного рішення, згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата становить 3\~200.00 гривен, проте згідно п 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» … мінімальна заробітна плати як розрахункова величина застосовується в розмірі 1\~600 гривен. Втім, згідно вимог процесуального закону, враховуючи загальні принципи судочинства, а саме: - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, - особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК України), суд не може вийти за межі позовних вимог. Статтею 31 ч.2 ЦПК України визначено, що … позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог … Однак, а ні позивач, а ні його представник, не подавали суду заяву про збільшення позовних вимог з урахуванням внесених змін до законодавства. Встановивши, що позивач тривалий час перебував під вартою, а саме на протязі 1 (одного) року 6 (шість) місяців та 13 (тринадцять) днів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди. Визначаючи підстави та розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує наступне. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України. Згідно роз'яснень які містяться в абзаці 2 п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за № 4 коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Пунктом 14 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року … роз'яснено, що відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня 3200.00 гривен; у погодинному розмірі: з 1 січня 19.34 гривен. Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1\~600 гривен. Враховуючи час перебування позивача під вартою з 12 травня 2012 року по 26 листопада 2013 року (1 рік 6 місяців 13 днів) розмір відшкодування на його користь моральної шкоди не може бути меншим ніж 29\~840.00 гривен, з розрахунку: 1 рік 6 місяців= 18 місяців х 1 600.00 гривен = 28 800.00 гривен 13 днів х 8 годин (щодня) = 104 години х 10.00 гривен (розмір за 1 годину з розрахунку кількості днів в лютому, тобто на час постановлення рішення судом) = 1 040.00 гривен. 28 800 гривен + 1 040.00 гривен = 29 840.00 гривен. При цьому, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів щодо яких вину не доведено, тривалої ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та перебуванням під вартою, які пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоровя, позбавлення позивача можливостей у повному обсязі реалізувати ним свої звички і бажання, не виконання ним своїх батьківських обов'язків, втрата заробітку, була порушена морально-психологічна атмосфера в сім'ї, оскільки його рідні також жили весь цей час в очікуванні судового вироку, суд вважає що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити саме у розмірі 29\~840.00 гривен. Судом при ухваленні рішення приймається до уваги, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Судом при ухваленні рішення в частині відшкодування моральної шкоди розцінюються критично твердження позивача щодо виникнення у нього хвороб внаслідок перебуванням під слідством і судом, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що до часу його затримання він не мав зазначених хвороб, що вони у нього виникли лише внаслідок перебування його під слідством та судом, що він не мав таких хвороб раніше, і що саме порушення кримінальної справи спричинило виникнення у нього вказаних хвороб. Позивачем не надано доказів, що після звільнення та по теперішній час він звертався до лікарів за наданням йому медичної допомоги, проходив певні курси лікування, несе постійні фінансові затрати на лікування, та відновлення свого стану здоровя. В судовому засіданні була досліджена надана єдина медична картка [PERSON] Із наявних в ній записів, вбачається, що до взяття його під варту у нього були захворювання та травми: 25.03.2002 року «Ушиб шейного отдела позвоночника. Перелом … отростка грудины. Ушиб левой половины грудной клетки». 11.09.2007 року «Хронический тонзелит. Искривление пояс. попереч.» Згідно наявної медичної картки огляду водія від 11.09.2007 року [PERSON] «Здоровий». 02.03.2011 року проходив обстеження «предстательной желзы», а приймав відповідне лікування. 24.12.2012 року, перебуваючи вже під вартою, [PERSON] був обстежений Болградською ЦРЛ, у нього відібрано ряд аналізів, проведено ультразвукове дослідження мочевивідних систем, і здійснено призначення лікування лікарем терапевтом. Будь-які інші записи, що позивач [PERSON] звертався зі скаргами на стан свого здоровя до лікарів з часу звільнення з під варти 26.11.2013 року та по теперішній час відсутні. Тому, не можливо здійснити однозначного висновку, що саме під час перебування під вартою позивач захворів на якусь важку хворобу, чи значно погіршився його стан здоровя, що негативно вплинуло на його подальший спосіб життя, що він проходив курс лікування після звільнення, чи потребував курсу реабілітації, відновлення стану здоровя, яке існувало у нього до часу затримання. Будь-яких інших доказів, окрім тих, що були досліджені в судовому засіданні щодо завданої позивачу моральної шкоди, а ні позивачем, а ні його представником суду надано не було, не встановлено таких і за час розгляду справи. Суд критично ставиться до заперечень відповідачів по справі, та розцінює їх як спосіб захисту від можливого покладення на них обовязку відшкодування шкоди позивачу, оскільки суд постановляючи рішення виходить з положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, а саме: суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Також суд критично ставиться до заперечень представника Державної казначейської служби щодо відсутності будь-яких зобовязань відшкодування шкоди, завданої іншими державними органами, виходячи с наступного. Відповідно до ст. 1 та 4 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджено Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України відповідно до покладених завдань (окрім іншого) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно вимогам ст. 22 Бюджетного кодексу України, Держана казначейська служба в України в т.ч. є розпорядником бюджетних коштів. Як вбачається зі змісту ст. 25, п. 9 розділу 6 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України, Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, шляхом безспірного списання в т.ч. з рахунків резервного Фонду. Право на відшкодування шкоди гарантоване і ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-5 є джерелом національного права, а відтак посилання представника на відсутність підстав, механізму та бюджетних асигнувань для відшкодування шкоди є безпідставними. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають віднесенню за рахунок держави. Враховуючи вищенаведене, на підставі викладеного,

Outcome: partial