Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом вказуючи, що 20.09.2013 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, згідно укладеного між сторонами договору б/н від 20.09.2013 року. Згідно п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг відповідачка дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві. Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідачка зобов`язалася повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, однак нею не виконуються належним чином зобов`язання по поверненню належних до сплати частин кредиту та нарахованих відсотків за його використання. Станом на 18.08.2019 року відповідачка має заборгованість в сумі 11495,57 грн., яка складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 673,21 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання в сумі 7248,76 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 2550,00 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 523,60 грн. - штраф (процентна складова). В зв`язку з чим просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 11495,57 грн. за кредитним договором № б/н від 20.09.2013 року та судові витрати у виді судового збору в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 01.10.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім цього, відповідачці визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачці разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. 04.11.2019 року відповідачкою надано суду відзив на позов в якому остання позовні вимоги визнала лише в частині стягнення кредитної заборгованості в межах позовної давності, в задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. Свої заперечення обґрунтувала тим, що між нею та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір про отримання кредиту у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, але цей договір укладений не в 2013 році, як вказано у позовній заяві, а в 2017 році. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20.09.2013 року вбачається, що вона користувалась кредитним лімітом, деякий час частково погашала заборгованість, однак у зв`язку з погіршенням матеріального стану припинила це робити, внаслідок чого утворилася заборгованість по кредитному ліміту. Зазначає, що в 2013 році вона навчалася у 9 класі та ніяк не могла у цьому році оформити кредит, як стверджує позивач, тому що вона була неповнолітньою. Також, вона не погоджується з наданим позивачем розрахунком та вважає, що засади такого розрахунку суперечать вимогам цивільного законодавства України. Зазначає, що банк помилково в односторонньому порядку безпідставно збільшував проценту ставку, оскільки таке збільшення, з огляду на приписи ч.3 ст. 1056-1 ЦК України, є нікчемним. Крім цього, вона зареєстрована та постійно проживає в зоні АТО, а тому вважає, що нарахування штрафів є безпідставним, оскільки згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів визначених у затвердженому Кабінетом міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Також, вважає за доцільне застосувати позовну давність за вимогами позивача. До відзиву додано фіскальний чек ТОВ «Нова пошта» про направлення кореспонденції стороні позивача. 12.12.2019 року стороною позивача надано суду відповідь на відзив, згідно якої останній зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.09.2013 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підставі підписаної відповідачкою заяви, що разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, складають Договір про надання банківських послуг, відповідачці було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку остання отримала. Згідно укладеного договору банком відкрито відповідачці картковий рахунок з встановленням дебетово-кредитної схеми, з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн., що не суперечить чинному законодавству, адже особи від 14 до 18 років мають право самостійно укладати договори про відкриття банківських рахунків. 28.02.2017 року (вже після досягнення клієнтом повноліття) банком на підставі раніше укладеного договору про надання банківського обслуговування в межах діючої платіжної схеми збільшено кредитний ліміт на картрахунку з 0 грн. до 500,00 грн. Також, під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 3,6 % в місяць або 43,20 % на рік, далі процентна ставка змінена не була та діє по теперішній час. Із виписки по рахунку відповідачки вбачається, що остання знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами, тобто відповідачці були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо проживання відповідачки на території зони АТО, то при подачі позову у банку була відсутня інформація про адресу, за якою на час проведення АТО проживала відповідачка та на сьогоднішній день остання до банку з метою списання штрафних санкцій не зверталась. Просить суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, після отримання достовірної інформації про адресу реєстрації, проживання/перебування відповідачки, банком буде виконано вимоги передбачені ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім цього, строк перевипущеної картки відповідачки до останнього дня 07.2021 року, позивач же звернувся до суду з позовом до відповідачки 18.09.2019 року, тобто до спливу строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. До зазначеної відповіді на відзив позивачем надано копії письмових доказів, а саме: довідки про видачу кредитних карт, виписки по рахунку, практики ВСУ, довіреності представника позивача. Крім цього, до відповіді на відзив додано копію реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів, що підтверджує направлення відповіді на відзив з доданими документами відповідачці. 12.03.2020 року відповідачкою [PERSON] надано суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що на момент укладення кредитного договору вона була неповнолітньою особою, а тому не могла оформити кредит, як стверджує позивач. Також, вона не погоджується з наданим розрахунком, оскільки він суперечить вимогам цивільного законодавства України. Вважає за доцільне застосувати позовну давність за вимогами позивача. Крім цього, вона зареєстрована та постійно проживає в зоні АТО, а тому вважає, що нарахування штрафів є безпідставним з огляду на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Також до заперечення на відповідь на відзив додано фіскальний чек ТОВ «Нова пошта» про його направлення стороні позивача. 05.05.2020 року стороною позивача надано суду пояснення на заперечення, згідно яких останній зазначив, що відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахуноквідповідно до укладеного договору № б/н від 20.09.2013 року. Згідно вищевказаного договору відповідачці відкрито картковий рахунок з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн. Вже після досягнення відповідачкою повноліття, а саме 28.02.2017 року банком в межах діючої платіжної схеми було збільшено кредитний ліміт на картрахунку з 0 грн. до 500,00 грн. Також, під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 3,6 % в місяць або 43,20 % на рік, яка змінена не була та діє по теперішній час. Із виписки по рахунку відповідачки вбачається, що остання користувалася кредитними коштами та погашала заборгованість, тобто відповідачці були добре відомі і зрозумілі умови договору. Щодо проживання відповідачки на території зони АТО, то при подачі позову у банку була відсутня інформація про адресу, за якою на час проведення АТО проживала відповідачка та на сьогоднішній день остання до банку з метою списання штрафних санкцій не зверталась. Після отримання достовірної інформації про адресу реєстрації, проживання/перебування відповідачки, банком буде виконано вимоги передбачені ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім цього, строк перевипущеної картки відповідачки до останнього дня 07.2021 року, позивач же звернувся до суду з позовом до відповідачки 18.09.2019 року, тобто до спливу строку позовної давності. Крім цього, до пояснення на заперечення додано копію реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів, що підтверджує його направлення відповідачці. Інших клопотань учасниками справи не заявлялося. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але в позовній заяві просив справу розглянути без його участі. Відповідачка [PERSON] під час розгляду справи в судовому засіданні 17.01.2020 року позов визнала лише в частині стягнення кредитної заборгованості в межах позовної давності, в задоволенні решти позовних вимог просила відмовити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. В останнє судове засідання відповідачка не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутність нез`явившегося представника позивача та закінчив розгляд справи у відсутність нез`явившейся відповідачки. Вислухавши пояснення відповідачки, розглянувши заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину (ч.1 ст. 30 ЦК України), а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Нормами ч.1 ст. 32 ЦК України визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами (п. 1); самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (п. 4). За положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Як встановлено судом, [INFO] [PERSON] , у віці повних 16 років, підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачка пройшла ідентифікацію у відділенні АТ КБ «Приватбанк» (на той час ПАТ). Відомості про нарахування кредитного ліміту в період неповноліття відповідачки відсутні. Відповідно до ч.3 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Тобто, в конструкції наведеної норми обов`язкова умова отримання згоди органу опіки та піклування та батьків на розпорядження неповнолітньою особою грошовими коштами стосується обставини, коли ці кошти де-факто внесені на рахунок цієї особи. В даному ж випадку, вже після досягнення [PERSON] повноліття ( [INFO] ) їй було встановлено кредитний ліміт на картку, а саме 28.02.2017 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн., та відповідачка почала користуватися карткою цього ж дня, також після досягнення повноліття, що вбачається з виписки по картковому рахунку (а.с. 63-64). Тобто, розпорядження [PERSON] грошовими коштами кредитного ліміту сталося в повнолітньому віці позичальника, а саме з 28.02.2017 року. Тож, істотною обставиною для розв`язання виниклого спору є те, що кредитний ліміт було нараховано 28.02.2017 року, коли відповідачка [PERSON] вже була повнолітньою. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. За змістом положень ч.1 ст. 221 ЦК України правочин, правочин вважається схваленим, якщо ці особи (батьки (усиновлювачі) або один з них, з ким проживає дитина, або опікуном) дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Також, згідно ч.2 ст. 222 ЦК України, правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, є за своєю природою оспорюваним і може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Так, згідно правового висновку, який викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 цього Кодексу тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Вимоги про визнання правочину недійсним на підставі статей 221-223 ЦК можуть заявлятися як батьками (усиновлювачами), опікуном чи піклувальником, а також бабою і дідом (частина друга статті 258 Сімейного кодексу України), так і будь-якою заінтересованою особою, а також самою неповнолітньою особою або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, відповідно до частини другої статті 29 ЦПК (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Тобто, передбачені статтею 222 ЦК України недійсні правочини належать до категорії оспорюваних. Сама по собі відсутність згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на вчинення правочину ще не робить його недійсним. Згода може бути надана й після вчинення правочину, за винятком тих випадків, коли законом вимагається обов`язкова письмова згода до укладення правочину, наприклад, щодо транспортних засобів або нерухомого майна (статті 32 ЦК). Причому допускається як надання прямої згоди (у письмовій формі, якщо це вимагається законом), так і схвалення правочину шляхом непред`явлення батьками (усиновлювачами) або піклувальниками неповнолітнього претензії другій стороні протягом одного місяця з моменту, коли ці особи дізналися про вчинення неповнолітнім правочину (частина перша статті 221 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою [PERSON] не надано суду доказів про те, що її батьки, дізнавшись про вчинення правочину, заявили претензії до АТ КБ «Приватбанк» з приводу укладення правочину донькою без їх згоди. Також, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачкою [PERSON] подавався до суду позов з оспорювання договору від 20.09.2013 року, а також не надано доказів звернення батьків останньої або органу опіки та піклування про обмеження [PERSON] ще в період її неповноліття самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права. Отже, в матеріалах справи відсутні докази про визнання укладеного відповідачкою 20.09.2013 року кредитного договору недійсним, а тому доводи відповідачки викладені у відзиві на позов про неможливість укладення нею договору у неповнолітньому віці, є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно із ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначалося вище, 20.09.2013 року відповідачка [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» (на той час ПАТ) з анкетою-заявою про бажання отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. В вищевказаній заяві є підпис відповідачки про те, що вона згодна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також вона ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення, та згодна з його умовами, т.б. відповідачка прийняла зазначені умови споживчого кредиту. Згідно п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» за договором № б/н від 20.09.2013 року, станом на 18.08.2019 року становить 11495,57 грн., з яких: 673,21 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7248,76 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 2550,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 1023,60 грн. - заборгованість по штрафам. Не погоджуючись з наданим банком розрахунком заборгованості, відповідачка доказів належного виконання взятих на себе грошових зобов`язань не надала та не спростувала розрахунок заборгованості, вчинений банком. Проте, щодо нарахування позивачем суми пені в розмірі 9798,76 грн. та штрафів в розмірі 1023,60 грн., то суд зазначає наступне. Так, 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в ст. 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Пунктом 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов`язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30.10.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно п. 5 ч. 2 цього Розпорядження смт. Нікольське (Володарське) Нікольського (Володарського) району Донецької області, що є місцем реєстрації та проживання відповідачки [PERSON] , входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30.10.2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 року було визнано не чинним (справа № 826/18330/14). Згідно ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція і до цього переліку включено смт. Нікольське (Володарське) Нікольського (Володарського) району Донецької області. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки на теперішній час смт. Нікольське (Володарське) Нікольського (Володарського) району Донецької області, згідно затвердженого переліку, є територією де проводилася антитерористична операція, то визначені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції, розповсюджуються на відповідачку [PERSON] і звільняють її від обов`язку по оплаті пені та штрафів на користь АТ КБ «Приватбанк», з урахуванням положень ст. 5 ЦК України та ст. 58 Конституції України. Отже, позивачем безпідставно в порушення вимог зазначеного Закону нараховані: пеня в сумі 9798,76 грн. та штрафи в сумі 1023,60 грн., а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Таким чином, враховуючи, що відповідачці [PERSON] було відомо про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань, але ж остання їх належним чином не виконала, суд вважає, що з неї слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.09.2013 року, яка утворилась станом на 18.08.2019 року в розмірі 673,21 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту, задовольнивши вимоги позивача саме в цій частині. Між тим, слід зазначити, що ствердження відповідачки щодо збільшення банком у період з 01.04.2014 року по 30.09.2017 року в односторонньому порядку процентної ставки, суд не бере до уваги, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20.09.2013 року під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 3,6 % в місяць, яка змінена не була до теперішнього часу. Крім цього, позивачем вимог про стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитом не заявлено. Щодо застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд роз`яснює наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Враховуючи, що останній обов`язків платіж за спірним договором відповідачка здійснила 31.08.2017 року, тому строк позовної давності обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу, а саме з 30.09.2017 року, за який відповідачкою не було внесено грошових коштів. Таким чином, оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором № б/н від 20.09.2013 року відповідачкою було внесено 31.08.2017 року, а з позовом до суду банк звернувся 23.09.2019 року, суд приходить до висновку, що трирічний строк на звернення з позовом не пропущено. З огляду на це, суд відхиляє доводи відповідачки щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Між тим слід зазначити, що суд не бере до уваги надану позивачем довідку про видачу кредитних карт, оскільки вона має пусті графи щодо № карток та строку їх дії. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було сплачено вірну суму судового збору в розмірі 1921,00 грн. і суд задовольнив 5,86% заявлених позивачем позовних вимог від суми 11495,57 грн., суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційна розміру задоволених позовних вимог в розмірі 112,57 грн., решта суми судового збору пропорційна розміру позовних вимог, в яких позивачу відмовлено, стягненню на користь останнього не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial