Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду 18.02.2016р. з позовом, в якому зазначив, що йому на праві власності належить квартира. Після укладання шлюбу з відповідачкою вони разом проживали в цій квартирі. На теперішній час шлюбні відносини сторін припинені, а шлюб розірваний рішенням суду від 12.10.2015р.. Відповідачка не проживає в квартирі з 09.08.2015р., але залишається зареєстрованою за цією адресою. Тож позивач просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою. До початку розгляду справи позивач змінив предмет і підставу позову і посилаючись на те, що підставою набуття відповідачкою права користування квартирою були шлюбні відносини сторін, які на теперішній час припинилися, то просив позбавити відповідачку права користування квартирою. Відповідачка позовні вимоги не визнала і подала зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що припинила користування квартирою через те, що позивач створює перешкоди (змінив замки, вивіз речі та інше). Враховуючи наявність потреби у житлі, просила вселити її та доньку [PERSON] в квартиру, зобовязати позивача надати їй ключі від квартири та не чинити перешкод у користуванні квартирою. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Пояснили, що спочатку відповідачка сама добровільно припинила користування квартирою, а вже згодом позивач поміняв замки на дверях. На теперішній час позивач, як власник, не бажає, щоб відповідачка користувалася квартирою, оскільки це завдає шкоди його інтересам. Зауважили, що відповідачка втратила право користування квартирою через припинення шлюбних відносин з позивачем. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зауважили, що позбавлення відповідачки права користування квартирою не зашкодить інтересам доньки сторін, яка має безперешкодне право користуватися житлом за місцем проживання будь-якого зі сторін і на теперішній час має зареєстроване місце проживання в належній позивачу іншій квартирі. У задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити з мотивів їх необґрунтованості та неправомірності. Відповідачка та її представник заперечували проти позовних вимог. Пояснили, що позивач умисно і протиправно перешкоджає відповідачці і їх доньці користуватися квартирою, хоча вони мають в цьому нагальну потребу. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог та задовольнити зустрічний позов. Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради зазначила, що задоволення зустрічного позову більше сприятиме інтересам дитини, а тому вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, а зустрічні вимоги відповідачки підлягають задоволенню в повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси (далі спірна квартира), - належить на праві приватної власності позивачу /а.с.4-9/. 28.07.2007р. сторони уклали між собою шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON], 15.06.2008р.н.. З 09.04.2008р. відповідачка зареєстрована у спірній квартирі. До серпня 2015р. сторони спільно проживали у спірній квартирі. У серпні 2015р. після повернення позивача із службового відрядження між сторонами виникла конфліктна ситуація, внаслідок якої відповідачка залишила спірну квартиру разом з донькою. Позивач змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, що унеможливило доступ відповідачки до квартири. В подальшому сторони не дійшли згоди про порядок користування квартирою, у зв'язку з чим відповідачка не мала змоги належним чином нею користуватися. Також позивач зібрав речі відповідачки і привіз передав їх родичам відповідачки. З серпня 2015р. по теперішній час відповідачка не проживає в спірній квартирі /а.с.78/ Рішенням суду від 12.10.2015р., яке набрало законної сили 23.10.2015р., укладений між сторонами шлюб розірваний /а.с.11/. Рішенням суду від 15.07.2016р. з позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] на період з 07.06.2016р. до 15.06.2026р.. Відповідачка має у власності житловий будинок в м. Сміла /а.с.89/, але стан цього будинку незадовільний, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 02.11.2016р. /а.с.107/. У зв'язку з цим, на теперішній час відповідачка разом з донькою проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS], - якою користуються на підставі договору оренди від 28.04.2016р., який діє по 28.12.2016р. /а.с.98-99/. Позивач має у власності також квартиру за адресою: [ADDRESS], де зареєстрований з 29.12.2006р.. З 28.10.2016р. в цій квартирі без згоди відповідачки зареєстровано також доньку сторін [PERSON] /а.с.110/. В спірній квартирі на теперішній час ніхто не проживає. За таких обставин між сторонами існує спір щодо порядку користування житловою квартирою, який регулюється нормами Конституції України, Житлового кодексу України (далі ЖК), Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого\~приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як встановлено судом, відповідачка набула права користування спірною квартирою як член сім'ї власника (дружина позивача). Ніяких угод про порядок користування спірною квартирою (строк, порядок, спосіб користування, участь у витратах та інше) сторони не укладали, а відтак відповідачка має рівні із позивачем права щодо користування цією квартирою. В силу ч.4 ст.156 ЖК припинення шлюбних відносин між сторонами не є підставою для позбавлення відповідачки права користування спірною квартирою. В цьому контексті суд не приймає доводи сторони позивача про застосування до спірних відносин п.4 ч.1 ст.406 ЦК, оскільки зазначена норма є загальною, а ч.4 ст.156 ЖК спеціальною, а тому відповідно до загальновизнаних засад правового регулювання суспільних відносин застосуванню підлягає спеціальна норма. Таким чином, з огляду на положення ст.ст.9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має право відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Передбачені ст.ст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, ч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Не заслуговують на увагу доводи позивача щодо порушення його прав, як власника, оскільки наявність у відповідачки права користування квартирою не перешкоджає реалізації позивачем права на відчуження квартири (продаж, дарування, міна та ніше) та не створює додаткового тягара по утриманню квартири, оскільки, крім відповідачки, в квартирі ніхто не зареєстрований, а відтак розмір комунальних платежів, за умови їх обчислення по тарифу в залежності від кількості мешканців в житлі, має сплачуватись з розрахунку на одну особу. В цьому контексті суд зауважує, що всупереч ст.60 ЦПК, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності існування обставин, які б свідчили, що наявність у відповідачки права користування квартирою, створює у позивача додаткові зобовязання по сплаті певних комунальних платежів. Таким чином, з огляду на підставу позову та зміст позовних вимог, враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Системний аналіз змісту положень ст.ст.9, 156 ЖК свідчить, що особи, які набули право користування житловим приміщенням як члени сім'ї власника житла, користуються цим правом і після припинення сімейних відносин на тих самих умовах, що існували на момент набуття такого права. Отже у зв'язку з припиненням шлюбних відносин відповідачка не втратила своїх прав та обовязків щодо спірної квартири, як член сім'ї власника, а тому має право на користування цією квартирою. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. З урахуванням зазначеного відповідачка має право на користування спірною квартирою для її особистого проживання в цій квартирі разом зі своєю неповнолітньою донькою, яка до того ж є донькою позивача, а тому також має право на користування квартирою, як дійсний член сім'ї власника. Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.396 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Статтею 391 ЦК передбачено такий спосіб захисту, як вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач створює перешкоди для користування відповідачкою спірною квартирою, оскільки змінив замки, вивіз речі і не дозволяє відповідачці потрапити до квартири. Доводи позивача, що відповідачка добровільно не користується квартирою і сама припинила таке користування, спростовуються поясненнями свідків, які підтвердили, що відповідачка регулярно намагалася потрапити до квартири, але не могла цього зробити через те, що позивач змінив замок на вхідній двері. Таким чином, позивач перешкоджає відповідачці користуватися квартирою, хоча вона має таке право як колишній член його сім'ї. З огляду на зазначене, вимога відповідачки про зобовязання позивача не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням є правомірною. Натомість вимоги про вселення та зобовязання позивача передати ключі від квартири не відповідають ознакам правомірності, з огляду на положення ст.16 ЦК (способи захисту прав). Так, за лінгвістичним значенням «вселення» це є дія, повязана із розміщенням у житловому приміщенні, що вчиняється особою, яка проживатиме в такому приміщенні, або іншою особою, яка сприятиме здійсненню такого розміщення. Отже ухвалення судом рішення про вселення презюмує покладання на певних осіб обовязку вчинити дії повязані із розміщенням відповідачки у спірній квартирі. Разом з тим, предметом спору є право відповідачки на користування квартирою, яке не визнається позивачем, тож за умови підтвердження судом його наявності саме відповідачка набуває права на здійснення вселення, але цьому право кореспондує лише обовязок позивача не чинити перешкод у здійсненні вселення, а не сприяння його здійсненню. З огляду на це формулювання судом висновку про вселення має відбуватись у формі констатації (визнання) наявності права користування житлом, що є підставою для здійснення вселення правомочною особою і не є підставою покладання обовязків на інших осіб у сприянні цьому в інший спосіб, ніж не створювати перешкоди. Тому вимога вселити відповідачку та її доньку до спірної квартири не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зобов'язання позивача передати ключі від квартири, то суд зауважує, що покладання на позивача обов'язку не створювати перешкод у користуванні спірною квартирою за своїм змістом включає і обов'язок надання засобів, за допомогою яких здійснюється доступ до квартири. Проте це не має обовязком саме передання ключів від замків, а може виражатися шляхом надання можливості зробити дублікат таких ключів. Тож з огляду на положення ч.2 ст.14, ст.16 ЦК вимога про передання ключів також не підлягає задоволенню. Таким чином, вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує, що на підставі ст.88 ЦПК оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то він має відшкодувати відповідачці понесені нею судові витрати. При цьому судові витрати відповідачки складають із оплати судового збору (551,20грн) та витрат з оплати правової допомоги (4000грн). Враховуючи, що вимоги відповідачки за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню, то позивач має відшкодувати їй витрати повязані з оплатою судового збору за вимогою немайнового характеру, тобто 551,20грн, як мінімальний розмір судового збору по вимогах немайнового характеру. При визначенні розміру витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню позивачем, суд враховує, що при вступі до участі у справі представника відповідача суду був наданий договір про надання правової допомоги, в якому розмір винагороди представника зазначений як 3000грн. До закінчення з'ясування обставин справи та перевірку їх доказами відповідачкою надано суду квитанцію про сплату послуг представника на суму 4000грн і заявлено клопотання про відшкодування саме цієї суми витрат. Натомість суд зауважує, що відповідно до статті 84 ЦПК граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій позасудовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. №928-VIII установлено, що в 2016 році мінімальна заробітна плата в місячному розмірі з 1 січня складає 1378 гривень. Таким чином, максимальний граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, становить 551,20грн (1378 х 40%), і не може перевищувати дану суму. Отже, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем спеціалісту у галузі справи коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи. Згідно Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI під іншими видами правової допомоги розуміють види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. На підтвердження понесених відповідачем витрат з оплати правової допомоги суду надано копію договору від 07.04.2016р. /а.с.36/ та квитанцію про оплату послуг адвоката в сумі 4000грн /а.с.112/. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В матеріалах справи відсутні дані та розрахунки про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній цивільній справі. Визначаючи розмір витрат суд виходить з того, що для підготовки зустрічного позову, участі у судових засіданнях адвокат потребував шість годин часу (4год участь у судових засіданнях, по одній годині для складання зустрічного позову та надання консультації позасудовим засіданням), а тому, з урахуванням ступеню задоволення вимог сторін (по первісному та зустрічному позову), суд вважає, що вимога про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в межах суми 3000грн. Таким чином позивач має відшкодувати відповідачці судові витрати в розмірі 3551,20грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial