Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 19.09.2011 року ним було надано в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 200000 доларів США, зі строком повернення до 01.01.2013 року. Позика була надана для придбання нерухомості для Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕАЛТІ ГРУП». Надання позики підтверджується розпискою від 19.09.2011 року, відповідно до якої за повернення позики [PERSON] відповідає своїм особистим майном та майном Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕАЛТІ ГРУП». Посилаючись на те, що у визначений в розписці строк та по теперішній час отримані в борг кошти [PERSON] не повернула, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу в розмірі 200000 доларів США, що в еквіваленті становить 1630000 грн. Під час розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та, посилаючись на ті ж самі підстави, остаточно просив стягнути з відповідачів на його користь в солідарному порядку суму боргу за договором позики від 19.09.2011 року в розмірі 200000 доларів США, що в еквіваленті становить 4964000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що ніякого договору позики з позивачем відповідачкою [PERSON] не укладалось та не підписувалось. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В обґрунтування предявленого позову позивач посилався на те, що договір позики з відповідачкою [PERSON] було укладено 19.09.2011 року та на підтвердження його укладення надав відповідну письмову розписку. Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували факт укладення з позивачем договору позики, оформленого зазначеною вище розпискою, її підписання [PERSON] та отримання коштів в борг від позивача. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, за змістом ч.ч.1,2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Під час розгляду справи судом було призначено судову почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта №2952/2953/2954-14 від 05.01.2014 року зазначено, що підпис від імені [PERSON] в розписці від 19.09.2011 року імовірно виконаний останньою. В дослідницькій частині висновку експертом зазначено, що вирішити в категоричний формі питання щодо належності підпису [PERSON] в розписці від 19.09.2011 року не надається можливим. Встановлені збіжні ознаки підпису стійки, проте за своїм обємом та значимістю утворюють сукупність, лише близьку до індивідуальної, а тому достатню лише для імовірного висновку про виконання досліджуваного підпису [PERSON] Виявити більшу кількість збіжностей, у тому числі інформативних, не виявилось можливим внаслідок стислості та простоти побудови підпису. Щодо виявлених розбіжностей, оцінити їх походження експерту не вдалось через значну варіаційність наданих зразків підпису. Оскільки експертом не було надано категорічної відповіді на поставлене питання щодо належності підпису [PERSON] в розписці від 19.09.2011 року ухвалою суду від 06.04.2015 року по справі за клопотанням сторін, було призначено повторну судову почеркознавчу, а також технічну екпертизи. У відповідності до ст.86 ЦПК України витрати на проведення експертиз було покладено на сторони порівну. Разом з тим, вказані експертизи не було проведено та матеріали повернуто до суду в звязку з неоплатою витрат на її проведення позивачем. При цьому, суду стороною позивача не було надано належних доказів щодо нездійснення позивачем своєчасної оплати за проведення експертизи з поважних підстав, про що судом надано відповідну оцінку в ухвалі суду від 16.06.2016 року про відмову в призначені повторної судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яке бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі у експертизі, якщо без цього експертизу провести неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. За вказаних вище обставин та положень законодавства, оскільки представники відповідачів в судовому засіданні заперечували факт укладення з позивачем договору позики та отримання коштів в борг, не надання позивачем належних доказів цьому, той факт, що висновок експерта №2952/2953/2954-14 від 05.01.2014 року не містить категоричних висновків щодо виконання відповідачкою [PERSON] підпису в розписці від 19.09.2016 року, в той час, як рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, суд у відповідності до ст.ст.57,59 ЦПК України не вважає надану позивачем розписку від 19.09.2011 року належним доказом укладення між сторонами договору позики та приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі за недоведеністю позовних вимог належними та допустимими доказами. У відповідності до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed