Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з останньої на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 20 200 Євро; проценти за користування позикою в сумі 258547,34 грн.; пеню за користування позикою у розмірі 3 % річних у розмірі 1824 Євро 64 центів; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. та судовий збір у розмірі 8828 грн. 68 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в позовній заяві зазначив, що 20 січня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого він передав [PERSON] грошову суму у розмірі 20 200 Євро Відповідач зобов`язався виконати грошові зобов`язання до 20 січня 2018 року. Вказані обставини підтверджується договором позики, підписаного сторонами. Однак, у вказаний у договорі термін відповідачем грошові кошти повернуті не були. Позивач свої зобов`язання по Договору виконав, однак відповідач ухиляється від повернення позичених коштів. Тому, позивач просить стягнути із [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 200 Євро; проценти за користування позикою в сумі 258547,34 грн.; пеню за користування позикою у розмірі 3 % річних у розмірі 1824 Євро 64 центів; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. та судовий збір у розмірі 8828 грн. 68 коп. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 23 березня 2020 року. У підготовче засідання 23 березня 2020 року сторони не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомляли. Підготовче засідання відкладено на 02 червня 2020 року. У підготовче засідання 02 червня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв. Підготовче засідання відкладено на 23 липня 2020 року. У підготовче засідання 23 липня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв. Підготовче засідання відкладено на 12 жовтня 2020 року. З 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року головуюча суддя знаходилась в щорічній основній відпустці. У підготовче засідання 12 жовтня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв. Підготовче засідання відкладено на 23 листопада 2020 року. У підготовче засідання 23 листопада 2020 року з`явились представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 лютого 2021 року. У судове засідання 25 лютого 2021 року з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Судове засідання відкладено на 05 квітня 2021 року. У судове засідання 05 квітня 2021 року з`явився представник позивача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неодноразовою неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та не наданням обґрунтованої заяви щодо неможливості явки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, та враховуючи вже наданий відповідачеві час на отримання правової допомоги та підготовку до судового засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вислухавши думку представника позивача, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 січня 2017 року сторони уклали Договір позики, за яким [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 20200 євро (п. 2.1. Договору) строком до 20 січня 2018 року (п. 3.3. Договору). Позивач свої зобов`язання по Договору виконав, що свідчить із змісту п. 3.1, 3.2 Договору. На даний час грошові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] не виконано. У судовому засіданні встановлено, що з підстав того, що відповідач ухиляється від повернення позичених коштів та має заборгованість з виплати процентів за користування грошовими коштами у сумі 258547,34 грн. в порядку ст 1048 ЦК України, має сплатити пеню, в порядку ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних в сумі 1824,64 євро. Відповідно до ст.. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ч.1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, у зв`язку з невиконанням взятих на себе відповідачем зобов`язань, з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 20200 Євро, а також 3 % річних від простроченої суми, які, відповідно до наданого позивачем та не оспореного відповідачем розрахунку складають 1824,64 Євро. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Щодо стягнення з [PERSON] відсотків за користування позикою у розмірі 258547,34 грн, то суд вважає необґрунтованими вимоги в цій частині, оскільки позивачем д суду не надано обґрунтованого розрахунку цих процентів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до змісту ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судом встановлено, що за подання даного позову позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8828,68 грн., що підтверджується матеріалами справи, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі 8828,68 грн. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. У постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги необхідно надати суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат на правничу допомогу, співмірний розмір якої, з врахуванням характеристик даної справи, складає 15000 грн.

Outcome: partial