Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить встановити нікчемність з моменту укладення кредитного договору від 20 лютого 2013 року № R53700394510B між ним та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» пункту 3.7 договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, пунктів 1.1, 5.3.1 договору - в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 лютого 2013 року\~\~між ним та відповідачем був\~укладений кредитний договір № R53700394510B.\~\~За умовами договору відповідач надав кошти у розмірі 97600,00 грн., строком до 20 лютого 2017 року зі сплатою 27% річних. Відповідно до п.3.7 зазначеного договору\~\~позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту на рахунок банку, що складає щомісячно 1649,44 грн. Однак, позивач вважає, що даний пункт кредитного договору не відповідає вимогам\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банку забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого\~\~кредиту\~\~будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] не зявився, від нього надійшла зава про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання повторно не зявився, не повідомив суд про причини неявки, про час і дату судового засідання був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на імя голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не зявився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - відділу з розвитку підприємництва та захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області в судове засідання не зявилась, від неї в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, вважає що дія Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на договір про надання кредитних послуг, укладених між сторонами, оскільки позивач не набув товар, ні роботи, ні послуги, а отримує фінансову послугу. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв представників позивача та третьої особи про слухання справи за їх відсутності та в звязку з неявкою представника відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, надані представником третьої особи пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20 лютого 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № R53700394510B. За умовами договору Банк надав кошти у розмірі 97600,00 грн., строком до 20 лютого 2017 року зі сплатою 27 % річних. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України\~визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктами 1.1, 3.7, 5.3.1 кредитного договору № R53700394510B від 20 лютого 2013 року, передбачений обов'язок позичальника по сплаті комісійної винагороди банку. Так, відповідно до п.3.7 Договору, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми Кредиту на рахунок Банку, що складає 1649,44 грн. на місяць. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Положеннями ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцеві забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Умовами кредитного договору не визначено, в чому саме полягає надання банком послуг позивачу за управління кредиту та яка саме природа та сутність цих послуг. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року за №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За таких обставин суд вважає, що п.3.7 кредитного договору щодо встановлення комісійної винагороди, є таким, що суперечить ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, дана норма прямо встановлює нікчемність такої умови договору. Системний аналіз вказаних правових норм приводить до висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення тощо. Частиною 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем (банком) та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд не приймає до уваги пояснення третьої особи щодо не поширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» на договір про надання кредитних послуг, укладених між сторонами, оскільки вони спростовуються вищенаведеними нормами. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved