Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що під час шлюбу з [PERSON] , подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на житло було зареєстровано по 1 / 2 частині за кожним з подружжя. Позивач зазначає, що 03.12.2015 року грошові кошти на купівлю вищевказаної квартири у розмірі 35 000 доларів США були отримані від [PERSON] за договором позики. На підтвердження укладеного договору, позивачем було надано розписку від 03.12.2015 року. Згідно із умовами договору, які викладені в розписці, позичальник зобов`язався повертати позичені кошти щомісячними платежами у розмірі не менше 100 доларів США, строком до 31.08.2018 року. Позивачем були здійсненні платежі у розмірі 100 доларів США, щомісячно, з січня 2016 року по грудень 2016 року, включно, 200 доларів США, щомісячно, з січня 2017 року по грудень 2017 року, включно. Загальна сума здійснених платежів становила 3 600 доларів США. З січня 2018 року платежі були припинені. 05.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача суми заборгованості за договором позики в розмірі 31 400,00 доларів США. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.12.2019 року позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 31 400,00 доларів США. Позивач зазначає, що він уклав договір позики із [PERSON] з метою придбання квартири для проживання сім`ї. Рівні частки права власності на квартиру були закріпленні за подружжям під час державної реєстрації та, оскільки 05.02.2020 року позивачем самостійно було виконано обов`язок перед [PERSON] щодо повернення боргу у повному розмір 31 400,00 доларів США, то на підставі ч. 1 ст. 544 ЦК, ч. 4 ст. 65 СК, позивач просить стягнути з відповідача, в порядку регресу 15 700 дол.США, що становить 1 / 2 частину суми боргу за договором позики, укладеного в інтересах сім`ї. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 05.04.2002 року сторони перебували в шлюбі та 29.03.2019 року, на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення суду у справі №357/1761/19. (а.с.11,12). Встановлено, що 22.03.2019 року, тобто в період шлюбу, сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири здійснено за 51190,00 грн. Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири,зареєстрованого в реєстрі за номером 2679 (а.с.46-48). Згідно вказаного договору купівлі-продажу квартири та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на дану квартиру було зареєстровано за двома власниками в рівних частинах ( по 1\\2) за [PERSON] та [PERSON] (а.с.19-21). Відповідно до рішення Білоцерківського міського суду від 11.12.2019р. по справі 357/7366/19, 2/357/3418/19, з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 03.12.2015 року в розмірі 31 400,00 доларів США. Рішення набрало законної сили 14.01.2020року (а.с.14). Позивачем надано суду копію розписки від 05.02.2020р., зі змісту якої слідує, що [PERSON] за договором позики від 03.12.2015року повернув [PERSON] всю суму боргу (а.с.18). Позивач та його представник в судовому засіданні, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначили, що 03.12.2015 року грошові кошти на купівлю спільної квартини [ADDRESS] , в сумі 35 000 доларів США були позичені у [PERSON] за договором позики, оформленим розпискою. Згідно умов договору позики, позичальник зобов`язався повертати позичені кошти щомісячними платежами у розмірі не менше 100 доларів США, не пізніше 31.08.2018 року. Позивачем було частково повернуто борг, а з 2018 року платежі були припинені, що призвело до судового спору про стягнення боргу. Позивач власним коштом повернув в лютому 2020 року весь борг, а тому просить стягнути з відповідача, в порядку регресу 15 700 дол.США, тобто половину коштів, що були позичені подружжям на придбання житла. Представник відповідача, заперечуючи позов суду пояснила, що в період шлюбу сторінами була придбана спільно квартира [ADDRESS] , та подружжя відразу визначило частки у праві власності, тобто по 1\\2 частині, тобто власність спільна часткова, а не сумісна. Кошти на придбану квартиру сторони не позичали, відповідач не була обізнана ні про борги позивача, ні про судове рішення про стягнення коштів з позивача за борговою розпискою. Представник відповідача зазначила, що подружжя Недогон мали кошти на квартиру, та боргова розписка про позику, складена позивачем, начебто в інтересах сім`ї, не містить підпису відповідача. Також, представник відповідача, обґрунтовуючи свої заперечення вказала, що в 2018 році позивач набув у власність автомобіль і, наразі, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, перебуває цивільна справа № 357/6256/19, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна набутого за час шлюбу та стягнення 1 / 2 частини вартості автомобіля марки МЕRCEDES-ВЕNS, модель «Е250», 2014 року випуску. Відповідач переконана, що позивач навмисно вводить в оману суд щодо існування боргу у 35 000, 00 доларів США, ініціював судовий спір, як помсту із-за позову [PERSON] про розподіл майна. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У СК України правові норми щодо солідарної відповідальності відсутні, поняття «солідарно» не вживається. Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, шо договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що вказана норма СК України хоча й містить положення про виникнення обов`язків у другого з подружжя, однак не кваліфікує ці обов`язки як солідарні, а тому до відносин щодо зобов`язань подружжя повинні застосовуватись приписи статті 540 ЦК України про часткові зобов`язання, а не правила статті 541 ЦК України про солідарні зобов`язання. Тобто, статтею 540 ЦК встановлена презумпція, за якою будь-які зобов`язання із множинністю осіб є частковими, причому з рівністю розміру часток, крім випадків, коли згідно статті 541 ЦК вони вважаються солідарними. Враховуючи вищезазначене солідарна відповідальність виникає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором. Набуття майна у спільну сумісну власність не свідчить про солідарність зобов`язань співвласників. В даному випадку, суд звертає увагу, що подружжя, набуваючи в шлюбі майно, відразу визначили частки, тобто квартира [ADDRESS] перебуває в спільній частковій власності сторін. Крім того, суду не надано жодного належного та допустимого доказу про обізнаність відповідача, як другого подружжя, щодо існування грошових зобов`язань її колишнього чоловіка. В розписці про позику коштів підпис [PERSON] відсутній. Так само, й під час розгляду судової справи 357/7366/19 про стягнення коштів за договором позики, [PERSON] не була залучена учасником судового процесу. Отже, укладення позивачем договорів, складання будь-яких розписок, існування боргових зобов`язань у [PERSON] - не є безумовним наслідком виникнення у [PERSON] солідарної відповідальності з колишнім чоловіком. Є недоведеною обставина, що договір був укладений позивачем в інтересах сім`ї і ті, кошти, що були одержані за договором позики, використано на її потреби. З встановлених судом обставин вбачається, що відповідач не давала своєї згоди на отримання позики її колишнім чоловіком. Крім того, слід зазначити, що вартість квартири, яку придбали сторони в шлюбі становила 51190,00 грн., що підтверджено Договором купівлі-продажу і даний договір не оскаржувався. Наведене, також, спростовує факт позики позивачем коштів 35000дол. США на придбання квартири в інтересах сім`ї та спростовує підстави виникнення обов`язків для другого з подружжя. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed