Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 23.11.2013 року між ним та [PERSON] виникла побутова сварка, внаслідок взаємної неповаги та неприязнених стосунків. Незважаючи на те, що сварка не вийшла за межі побутової, [PERSON] написав заяву до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, листа голові профкому ПМЗ, де він працює слюсарем, генеральному директору ПМЗ з недостовірною інформацією про те, що він веде хуліганський та аморальний спосіб життя, кидається на людей, погрожуючи ножем. В своїх листах до місця його роботи [PERSON] наполягав на розгляді його поведінки на засіданні профкому та звільнення його з роботи. Оскільки він літня людина пенсійного віку, котра 48 років проробила на одному підприємстві ветеран праці, ніколи не було жодної догани від керівництва, користується повагою в трудовому колективі, йому завдано не аби якої моральної шкоди. Його, як шкідливого хлопчика, розглядали на профкомі, давали оцінку його поведінки в побуті. [PERSON] мав нахабство вдруге звернутись до профкому та наполягав, що відповідь його не заволинила та він наполягає на його звільненні з роботи. 16.01.2014 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська винесена постанова, якою провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП, відносно нього було закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення. Таким чином, поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, ганьбить честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації, має характер наклепу та підлягає спростуванню. Відповідач охарактеризував його, як злочинця, особу, що не має високих моральних цінностей. Внаслідок цих дій він знаходиться в постійному нервовому напруженні та стресі, в нього знизилась працездатність, що негативно впливає на виконання трудових обов'язків та на повагу в трудовому колективі. Стало причиною порушення функції сну. В зв'язку з цим, позивач просив суд визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену відповідачем у листах за місцем роботи до профкому та генерального директора ПМЗ, а саме: про хуліганські дії та погрози фізичної розправи за допомогою ножа; зобов'язати відповідача не пізніше наступного дня від набрання рішенням законної сили, спростувати поширену інформацію, шляхом направлення листа до профкому та генерального директора ПМЗ із зазначенням в ньому такого тексту: «Між мною та [PERSON] 23 листопада 2013 року відбулась побутова сварка. Претензій до нього не маю. Прошу вибачення за образливі ствердження відносно [PERSON], викладені в попередніх листах». Також просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 7000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в позові підстави, просили задовольнити останній в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що викладені в листах відомості є достовірними. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши за клопотанням відповідача останнього в якості свідка, а також допитавши свідків, що викликались за клопотаннями сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.297 ЦПК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.299 ЦПК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як роз'яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п.15 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як зазначено в п.19 вказаної Постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відповідно до п.25 Постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як і ст.34 Конституції України, передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Однак, як відзначив Європейський Суд з прав людини, таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втрутитися у здійснення цього права задля, зокрема, і захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом. Судом встановлено, що 26.11.2013 року відповідачем [PERSON] на адресу голови профкому ВО ПМЗ ім.Макарова було направлено заяву в якій останній посилався на те, що працівник вказаного підприємства [PERSON] 23.11.2013 року об 11-00 г. біля будинку [ADDRESS] ображав його нецензурною лайкою, схопив за куртку та повалив на землю, погрожував фізичною розправою з застосуванням ножа, обґрунтовуючи це тим, що він дивиться в його вікна та не байдужий до його дружини. Також в заяві було зазначено, що по факту хуліганський дій [PERSON] ним було подано заяву до Кіровського РВ та ставилось питання про необхідність вказати [PERSON] на неприпустимість такої поведінки в побуті і вирішити питання щодо доцільності перебування останнього на роботі. 24.12.2013 року [PERSON] звернувся з заявою на адресу генерального директора ВО ПМЗ ім.Макарова, в якій просив роз'яснити [PERSON] правила поведінки в побуті, зазначаючи, що вочевидь вважаючи себе незмінним працівником, [PERSON] вважає, що має право на хуліганську поведінку з погрозами фізичної розправи по відношенню до нього. Згідно відповіді за підписом в.о.генерального директора ВО ПМЗ ім.Макарова від 20.01.2014 року вбачається, що заява [PERSON] від 24.12.2013 року була в січні 2014 року розглянута керівником профспілкового цехового комітету, членами цехового комітету, проведення бесіда з працівником цеху №38 [PERSON] Дані роз'яснення із правил поведінки в суспільстві. Таким чином, в результаті направлення листів за місцем роботи позивача, відповідачем була поширена викладена в них інформація стосовно позивача, оскільки останні були отримані керівництвом підприємства та були предметом розгляду в трудовому колективі. Будучі допитаним у відповідності до ст.62 ЦПК України в якості свідка відповідач [PERSON] зазначив, що в нього та [PERSON] існують неприязнені стосунки через поведінку останнього. 23.11.2013 року біля будинку [ADDRESS], де проживає він та позивач, між ними виник конфлікт, ініціатором якого був [PERSON] та який виник на фоні ревнощів останнього до своєї дружини. Підійшовши до нього на вулиці [PERSON] почав висловлюватись на його адресою нецензурною лайкою, схопив за одяг, повалив на землю та погрожував, що якщо він ще буде чіплятись до його жінки, він «выпустит ему кишки». За фактом вказаної хуліганської на його думку поведінки позивача, він подав заяву до міліції та звернувся з листами за місцем роботи позивача з приводу його протиправної поведінки. Погрозу «выпустить кишки» він сприйняв, як погрозу в подальшому насильства з застосуванням ножа. Факт наявності конфлікту між сторонами підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що під час конфлікту 23.11.2013 року [PERSON] висловлювався на адресу [PERSON] нецензурною лайкою, хватав останнього за одяг та повалив на землю. Допитаний за клопотання позивача свідок [PERSON] зазначив, що початку та закінчення конфлікту, що мав місце 23.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] він не бачив. Але під час останнього, коли він проходив поруч, чув нецензурну лайку з боку [PERSON] Крім того, під час розгляду справи позивач [PERSON] не заперечував, що на грунті ревнощів до своєї дружини в нього існують неприязнені стосунки з [PERSON] 23.11.2013 року побачивши останнього на вулиці на дворі будинку [ADDRESS], він вийшов на вулицю та підійшовши до [PERSON], схватив його за одяг, сказавши, щоб той більш не наближався до його жінки. При цьому можливо висловлювався нецензурною лайкою. Таким чином, суд вважає встановленим, що 23.11.2013 року на грунті неприязнених стосунків між сторонами виник конфлікт, ініціатором якого був [PERSON], який підійшовши до [PERSON] висловлювався на його адресу нецензурною лайкою, схопив за одяг та повалив на землю. Доводи позивача про те, що викладена в листах відповідача інформація щодо хуліганських дій та погроз фізичної розправи з застосуванням ножа є наклепом, не відповідає дійсності та ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію в колективі, суд вважає безпідставними, оскільки протиправна поведінка з боку позивача по відношенню до [PERSON] мала місце та виявилась у образливих висловах на адресу останнього, застосуванні фізичного насильства. Також суд не приймає до уваги доводи [PERSON] на те, що постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2014 року провадження по адміністративній справі відносно нього за ст.173 КУпАП було закрито за відсутності складу вказаного адміністративного правопорушення, оскільки вказана обставина не спростовує факту протиправної поведінки [PERSON] по відношенню до [PERSON], що мала місце 23.11.2013 року. Так, відповідно до мотивувальної частини постанови судом було встановлено факт висловлювання [PERSON] на адресу [PERSON] нецензурною лайкою. А підставою для закриття провадження стало встановлення судом виникнення конфлікту на підставі особистих неприязнених стосунків, а не безпідставно, з хуліганських мотивів, та спрямованість дій [PERSON] виключно в бік [PERSON] Таким чином, оскільки поширена [PERSON] інформація в направлених за місцем роботи позивача заявах про хуліганські дії [PERSON] та погроз застосування ножа, які він сприймав, як такі на підставі погроз [PERSON] «выпустить ему кишки», є критичною оцінкою відповідачем обставин конфлікту та дій позивача, їх оціночним судженням, вираженням суб'єктивної думки і поглядів на події, а тому не може вважатись такою, що викладена неправдиво, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недостовірною інформації та зобов'язання її спростувати є безпідставними та в їх задоволенні слід відмовити. В зв'язку з цим, за відсутності факту поширення недостовірної інформації відповідачем відносно позивача, не підлягають задоволенню і позовні вимоги останнього щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, які є похідними від попередніх вимог, в задоволенні яких судом відмовлено. Сплачений позивачем при подачі позову судовий збір, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, слід віднести на користь держави. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed