Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду 30.11.2020 року з позовом до відповідача, про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди, з урахуванням уточненої позовної заяви просив стягнути на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 28800,54 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 21209,70 грн., моральну шкоду в розмірі 20000 грн., також судовий збір та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] з 08.07.1997 року по 28.08.2020 року перебував у трудових відносинах з ТДВ «Агро-сервіс». Відповідно до наказу №1-к від 28.08.2020 року його було звільнено з посади генерального директора вказаного товариства на підставі п.5 ст.41 КЗПП та виплачено компенсацію за невикористані відпустки в кількості 100 календарних днів та заробітну плату. Однак в порушення вимог законодавства [PERSON] не була виплачена вихідна допомога у розмірі не менще ніж шестимісячний середній заробіток, як це передбачено нормами КЗПП України. [PERSON] звертався до керівника ТДВ «Агро-сервіс» з вимого про виплату вихідної допомоги, на що отримав відповідь, що ним як засновником, виконувались обов`язки генерального директора без укладання трудового договору та цей факт виключає виплату вихідної допомоги. У зв`язку з тим, що відповідач добровільно не бажає сплатити передбачені виплати [PERSON] , він вимушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні.Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15 січня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача. Уточнену позовну заяву просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також суду надано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені визнано в повному обсязі. Щодо стягнення моральної шкоди вважає, що позивачем на пітвердження факту спричинення відповідачем моральної шкоди не надано жодного належного та допустимого доказу, та щодо стягнення витрат на правову допомогу вартість послуг адвоката, зазначену в розрахунку вважає завищеною. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Відповідно дост.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що з 08.07.1997 року по 28.08.2020 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТДА «Агро-сервіс». Наказом №1-к від 28.08.2020 року, виданим директором ТДВ «Агро-сервіс», [PERSON] звільнено з посади генерального директора 28.08.2020 року за п.5 ст.41 КЗпП України- припинення повноважень посадових осіб. Зазначено виплатити компенсацію за невикористані відпустки за період з 08.07.2016 р. по 28.08.2020 року в кількості 100 календарних днів. З витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається, що засновниками ТДВ «Агро-сервіс» є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповіддю від 08.10.2020 року за №60 ТДВ «Агро-сервіс» [PERSON] було повідомлено, що зявлена ним вимога про виплату вихідної допомоги не підлягає задоволенню, оскільки між товариством та генеральним директором, посаду якого обіймав [PERSON] не було укладено контракту або трудового договору, підписаних уповноваженою особою загальними зборами учасників товариства, які б регулювали виключно умови трудової діяльності, оплати праці, соціальні питання, відповідальності тощо, та відсутність визначення загальними зборами учасників товариства розміру винагороди, є підставою що виключає виплату [PERSON] вихідної допомоги. Листом від 18.11.2020 року за №69 ТДВ «Агро-сервіс» на запит адвоката Кінько О.В. повідомлено, що у товариства відсутні підстави для надання довідок стосовно [PERSON] , які стосуються його матеріального стану, оскільки це є конфеденцйною інформацією. Як визначено ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 із змінами, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума зарплати за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Позивачем був проведений розрахунок розміру вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, станом на 15.01.2020 р., який був визнаний відповідачем в повному обсязі, тому суд вважає проведені розрахунки вірними, та позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 28800,54 грн.та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21209,70 грн. обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Обґрунтовуючи заявлені вимоги в цій частині, позивач зазначив, що незаконні дії відповідача, що полягають у невиплати належних йому грошових сум вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, до втрати можливості на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, а також завдали позивачу принижень честі, гідності, моральних переживань, страждань, тобто моральної шкоди. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] дійсно зазнав душевних моральних страждань але належним доказами не довів заявлений розмір шкоди, яка підлягає стягненню із відповідача - 20000 гривень. Враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що стягненню із ТДВ «Агро-сервіс» підлягає моральна шкода у розмірі 10000 гривень. Щодо відшкодування коштів на правничу допомогу в сумі 5770 гривень за договором про надання правової допомоги № 23/цив-1 від 02.11.2019 року укладеним позивачем із адвокатом Кінько О.В., суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 п.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до вимог ч.2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з вимогами ч.3,4 для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч.6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано суду копію договору № 23/цив-1 про надання адвокатом правової допомоги від 02.11.2020 року, копію додатку № 1 до договору та акт наданих послуг. Згідно наданих документів вартість робіт адвоката складає 5770 грн., сплата яких підтверджується копіє прибуткового касового ордеру № 23/01 від 04.01.2021 року. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд виходячи з критерію реальності виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а саме: - складання позовної заяви, участь у судовому процесі в суді першої інстанції, складання відповіді на відзив та заяви про збільшення позовних вимог, приходить до висновку що понесені витрати на правничу допомогу підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень. Також враховуючи що суд частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial