Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 04 січня 2016 року помер їхній з відповідачем батько [PERSON], який за життя склав заповіт, відповідно до якого останній на випадок смерті зробив таке розпорядження: належний йому 61/100 частин жилого будинку с надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Аксакова, 14/1, належні йому цінні папери, грошові внески заповів [PERSON], а в разі її смерті [PERSON], а також належну йому земельну ділянку з побудовами та спорудами; належну йому кімнату, що знаходиться на першому поверсі житлового будинку № 14 по вул. Аксакова в м. Дніпропетровську заповів [PERSON] 06 березня 2013 року [PERSON] померла. 16 лютого 2016 року позивач та відповідач звернулися до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, на що отримали постанову про відмову у видачі свідоцтва з підстав заплутаності тексту заповіту, через що не вдалось встановити обсяг спадкового майна та визначити частку кожного із спадкоємців. Оскільки між позивачем та відповідачем домовленостей з приводу тлумачення даного заповіту досягнуто не було, між ними виник спір, то такий спір може бути вирішений лише в судовому порядку. Тому позивач просить суд здійснити тлумачення заповіту складеного [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 24 жовтня 1998 року та зареєстрованого в реєстрі за № 9-2572, щодо обсягу спадкового майна та часток кожного із спадкоємців ([PERSON] та [PERSON]). Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому посилається на те, що 02 січня 2016 року помер їхній з відповідачем батько, який за життя склав заповіт. 16 лютого 2016 року вони з братом звернулися до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою приватного нотаріуса їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через заплутаність тексту заповіту. 23 вересня 2016 року на замовлення позивача інженером з інвентаризації нерухомого майна складено акт за результатами обстеження домоволодіння № 14 по вул. Аксакова у м. Дніпро, згідно якого житлова кімната 1-8 площею 13,4 кв.м. в літ. А-2 складає 7/100 часток домоволодіння. Таким чином залишається 54/100 частки вказаного домоволодіння. Тому позивач просить суд здійснити тлумачення змісту заповіту [PERSON], як виявлення волі заповідати [PERSON] належних заповідачеві 54/100 частки домоволодіння № 14 по вул. Аксакова в м. Дніпро, яке складає: в житловому будинку літ. А-2 позн. 1-4-1-7 площею 40,0 кв.м., прибудова літ. а-1, прибудова літ. а2-1, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, 1/2 споруд № 1-6, І, а також належну заповідачу земельну ділянку, розташовану в м. Дніпро по вул. Аксакова, 14; [PERSON] належних заповідачеві 7/100 часток домоволодіння № 14 по вул. Аксакова в м. Дніпро, яке складає: житлова кімната позн. 1-8, площею 13,4 кв.м. в літ. А-2. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечував. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні не заперечували проти тлумачення змісту заповіту, а також просили задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 24 жовтня 1998 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого останній на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належні 61/100 частин жилого будинку з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], належні йому цінні папери; грошові внески і безстроковий внесок заповів: [PERSON], а в разі її смерті належні йому 61/100 частин жилого будинку заповів: [PERSON], а також належну йому земельну ділянку з побудовами та спорудами, розташовану в м. Дніпропетровську по вул. Аксакова, 14/1. Належну йому кімнату І-8/13, 4 кв.м., що знаходиться на першому поверсі жилого будинку № 14 по вул. Аксакова м. Дніпропетровська заповів [PERSON] /а.с. 13/. Належне [PERSON] право власності на 61/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Аксакова, буд. 14, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19 червня 2014 року, індексний номер 23236563 /а.с.138/. 06 березня 2013 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 506189, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції /а.с.11/. 02 січня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 668449, виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції /а.с. 12/ У встановлений законом строк позивач та відповідач звернулися до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті батька /а.с. 122, 126/. Постановами приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] від 07 липня 2016 року відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки через заплутаність тексту заповіту неможливо оцінити спадкового майна та визначити частку кожного із спадкоємців, так як зазначені в заповіті 61/100 частина житлового будинку включає в себе кімнату площею 13,4 кв.м., яку спадкодавець заповідав [PERSON], а одночасно з тим, ці ж 61/100 частину цього ж будинку заповідав [PERSON] /а.с.14-15/ У відповідності до ст.1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст.1218 ЦК України, до спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1256 ЦК України спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, встановлених ст. 213 ЦК України. За відсутності згоди між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті ( ст. 1233 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, закріплені у частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Встановлений статтею 213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення заповіту, не є вичерпним. За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Зі змісту спірного заповіту вбачається, що заповідач заповів своєму сину [PERSON]\~належну йому 61/100 частину житлового будинку, а також земельну ділянку з побудовами та спорудами, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Аксакова, 14/1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19 червня 2014 року, індексний номер 23236563. При цьому належну йому кімнату І-8 площею 13,4 кв.м., що знаходиться на першому поверсі вказаного будинку він заповів [PERSON] Згідно акту від 23 вересня 2016 року, складеного інженером з технічної інвентаризації нерухомого майна [PERSON], на замовлення [PERSON], з метою визначення частки, проведено обстеження домоволодіння № 14 по вул. Аксакова у м. Дніпро, яке складає: літ. А-2 житловий будинок загальною площею 123 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м. (кв. 1 загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 42, 3 кв.м., кв. 2 загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м.); літ. Б сарай; літ. В вбиральня; літ. Г гараж; літ. И навіс; № 1-6,1 споруди. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 червня 2014 року [PERSON] належить 61/100 частки у домоволодінні № 14 по вул. Аксакова у м. Дніпро. Житлова кімната поз. 1-8 пл. 13, 4 кв.м. на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 складає 7/100 часток домоволодіння. Таким чином залишається 54/100 вказаного домоволодіння /а.с. 45/. Отже, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що зі змісту заповіту вбачається, що заповідач заповів своєму сину [PERSON] 54/100 частин вказаного домоволодіння, а сину [PERSON] 7/100 частин домоволодіння. Суд не бере до уваги розрахунок часток від 07 березня 2017 року наданий представником позивача за первісним позовом, оскільки вказаний розрахунок був здійснений без згоди та підпису співвласника /а.с. 74-75/. При розгляді даної справи, суд, беручи до уваги розяснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшов висновку про те, що між сторонами дійсно існує спір щодо розуміння змісту правочину і тому його слід витлумачити у судовому порядку, однак, лише відповідно до того, що в ньому дійсно виражено. За таких обставин, суд вважає за необхідне витлумачити заповіт [PERSON]\~від 24 жовтня 1998 року як вираження волі заповідача заповісти [PERSON] 54/100 частин жилого будинку № 14 по вул. в м. Дніпро, та [PERSON] 7/100 частин жилого будинку № 14 по вул. Аксакова в м. Дніпро. На підставі викладеного,

Outcome: partial