Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

позивач звернувся до з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь невиплачені грошові кошти в сумі 188302,41 грн., пеню за період з 05.01.2015 р. по 16.10.2015 р. прострочення повернення грошових коштів в розмірі 120266,92 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 6974,32 грн.; 156499,48 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору банківського рахунку не виконує взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів. Враховуючи, що на його звернення щодо повернення суми вкладу та нарахованих процентів, відповідач не відреагував, просить стягнути суму вкладу з урахуванням штрафних санкцій з відповідача в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, подав письмові заперечення на позовну заяву, що долучені до матеріалів справи, в яких зазначив, що в зв'язку з запровадженням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у відповідача тимчасової адміністрації, вимоги позивача щодо повернення суми вкладу та нарахованих процентів на даний час є безпідставними, так як вказані суми підлягають сплаті в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, вимоги позивача про стягнення з банку грошових коштів є безпідставними, оскільки банк не є набувачем таких коштів, вони належать клієнту та зберігаються на його банківському рахунку. Позивач невірно розтлумачив роз'яснення представників банку щодо зняття коштів з рахунку з урахуванням обмежень, встановлених Національним банком України, як відмову у видачі йому коштів. Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.07.2012 між Сторонами було укладено Договір № 002-28502-180712 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної карти, за умовами якого Відповідач відкриває позивачу поточний рахунок № [NUMBER], випускає платіжну карту, здійснює банківське обслуговування Позивача у відповідності до вимог законодавства України та цього Договору, та нараховує відсотки на залишок коштів на рахунку на умовах, викладених у Тарифному пакеті Поточний рахунок Стандарт, що міститься в додатку №1 до цього Договору. Як вказує позивач за допомогою системи «myDelta» (в мережі Інтернет), на підставі угоди 10003005338476 від 30.12.2013 ним було розміщено грошові кошти в сумі 10000,00 дол. США, відсоткова ставка - 10,5 % річних, строк дії договору - 04.01.2014 р., які згідно пояснень позивача були розміщені на поточному рахунку № [NUMBER]. Дані обставини Відповідачем не заперечуються. 27.12.2013 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення належних йому грошових сум та нарахованих процентів 08.01.2014 р., яка Відповідачем задоволена не була, в зв'язку з технічними проблемами при використанні платіжних карт. Також судовим розглядом встановлено, що Відповідач знаходиться в стадії ліквідації і відповідно до рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 № 51 з 03.03.2015 в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Встановлено також, що 12.06.2015 р. позивачу виплачена сума заборгованості в розмірі 196151,08 грн. Невиплаченою залишилася сума 188302,41 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 03.12.2003 р. № 516). Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. № 516). За умовами Договорів вкладу, у разі порушення Сторонами умов договорів вони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Вимога про повернення коштів позивачем, як зазначалося вище, була направлена до Банку, проте останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав. Отже, судовим розглядом встановлено, що Відповідач ухиляється від виконання визначених законодавством та взятих на себе за Договором зобов'язань, оскільки з грудня 2014 року і до цього часу порушує право на вільне користування належних Позивачу грошових коштів, що полягає у відмові видачі готівкою грошових коштів з поточного рахунку, відкритого на ім'я Позивача. Дії Відповідача порушують чинні норми законодавства, а саме: відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно якого відносини між банком та клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Грошові кошти, які знаходяться на рахунках Позивача, відкритих Відповідачем на ім'я Позивача належать останньому на праві приватної власності. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права не можуть бути обмежені. Змістом права власності є право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» як джерело права при розгляді справ у суді застосовується Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини. Відмовляючись видати грошові кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У порушення цих норм Позивач позбавлений права користуватися своїм майном, у даному випадку майном є грошові кошти, які Відповідач до цього моменту так і не повернув. Отже, так як з діючих норм законодавства вбачається, що Клієнт за договором банківського рахунку в силу ст.ст.1066, 1068 ЦК України вправі вимагати від банку повернення коштів рахунку в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати кошти у повному обсязі. Відповідач не виконав вимогу Позивача та не повернув суму, яка знаходилась на Банківському рахунку, тому суд приходить до висновку про стягнення з Відповідача на користь Позивача суму невиплачених коштів в розмірі 188302,41 грн., що включають в себе суму вкладу та нарахованих на нього процентів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Оскільки, Банком взяті на себе договірні зобов'язання за укладеними з позивачем договорами не виконані, а тому, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за Договорами банківського вкладу та нараховані відповідно до їх умов відсотки. Якщо банк своєчасно не повернув суму банківського вкладу, як зазначено в ст.ст. 1058, 1060 ЦК України, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, в якій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку сторони позивача сума 3% річних за період з 05.01.2015 р. по 16.10.2015 р. становить 6974,32 грн., інфляційні витрати за весь час прострочення - 156499,48 грн. Даний розрахунок стороною Відповідача не заперечувався. Враховуючи те, що відповідач в установлений строк не повернув позивачу суму банківського вкладу, суд приходить до висновку про невідповідність дій банку вимогам закону та умовам укладеного з ним договору. Отже, суд дійшов до висновку, що заявлений позивачем позов щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, стороною позивачу на зазначено правових підстав заявлених ним позовних вимог про стягнення з відповідача пені, суд дійшов висновку про безпідставність таких вимог і відмовляє в їх задоволенні. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що у зв'язку з запровадженням з 03.03.2015 тимчасової адміністрації та призначенням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», у зв'язку із чим, на переконання відповідача, вимоги щодо повернення коштів позивачу будуть задовольнятися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, у відповідності до частини шостої ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. При цьому, Позивач звернувся безпосередньо до Відповідача з вимогою про видачу належних йому коштів вперше в грудні 2014 р., тобто до впровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Outcome: partial