Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області шлюб розірвано. Вказав, що за час перебування у шлюбі у них народися син, [PERSON], [INFO]. А за час перебування з відповідачем у цивільному шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Починаючи з 2007 року старший син [PERSON] проживає разом із ним та перебуває на його вихованні та повному утриманні. Відповідач ніякої допомоги йому не надає, вихованням та утриманням сина не займається. Проте, всі роки після розірвання шлюбу з нього, а саме з пенсії по інвалідності, стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], який проживає з ним, що він вважає незаконним. Зазначив, що зважаючи на вимоги ст. 257 ЦК України, у якій зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, він вважає, що має право на припинення стягнення аліментів на утримання старшого сина з дня звернення до суду та на повернення зайво утриманих аліментів починаючи з 05.09.2009 року по 05.01.2014 року Позивач та його представник у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Наголосили, що оскільки дитина проживала із батьком і перебувала на його повному утриманні, то відповідач зобов'язана повернути позивачу зайво отриманні нею аліменти на утримання дитини. Позивач та його представник у порядку ст. 31 ЦПК України змінили свої позовні вимоги, просили п. 2 прохальної частини позовної заяви залишити без задоволення, оскільки із 05.01.2014 року стягнення аліментів за виконавчим листом припинено, у зв'язку із досягненням [PERSON] повноліття. Також просили у п. 3 прохальної частини позовної заяви вважати як механічну помилку, дату, з якої необхідно відраховувати з відповідача зайво отримані аліменти, вказавши правильно з 05.09.2010 року замість 05.09.2009 року. В іншій частині позов підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, стягнути із [PERSON] зайво отриманні аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], з 05.09.2010 року по 05.01.2014 року включно. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та суду пояснили, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 1995 року. За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], 1996 року народження. З 1998 року по 2002 рік позивач перебував у місцях позбавлення волі. Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2000року шлюб між нею та позивачем розірвано, визначено місце проживання сина, [PERSON], [INFO], з матір'ю. Відповідно до виконавчого листа АЕ-51/2000 від 17.07.2000 року, виданого 11.06.2003 року, із позивача на її користь стягувалися аліменти на утримання сина - [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів зарплати щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину, починаючи з 29.06.2000року і до досягнення повноліття дитиною. Вказала, що позивач сплачував аліменти своєчасно, відрахування велися з його пенсії по інвалідності. Заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Зазначила, що з 1998 року по 2007 рік вона виховувала сина одна, у 2008 році вони з позивачем вирішили почати сімейне життя спочатку заради свого сина. У серпні 2008 року їздили відпочивати до санаторія «Мрія», що у м. Євпаторія по путівці вихідного дня. [INFO] у них народився син, [PERSON]. У зв'язку із певними життєвими та сімейними обставинами у травні - червні 2010 року вона була вимушена піти від позивача проживати до своєї матері, а старший син [PERSON] залишився проживати із батьком, оскільки відмовився із нею уходити. Додала, що на той момент, коли вона уходила від позивача, між ними було укладено усну домовленість стосовно того, що вона не буде подавати позовну заяву про стягнення аліментів на утримання молодшого сина, оскільки старший залишився проживати із ним. Наголосила, що вона неодноразово намагалася повернути сина, оскільки він почав погано навчатися, вести уседозволений та безконтрольний спосіб життя, який подобався як неповнолітньому сину, так і самому позивачу. У зв'язку із цим вона зверталася у Службу у справах дітей Гребінківської РДА Полтавської області, до Гребінківського РВ УМВС України у Полтавській області, але їй роз'яснювалося, що син досягнув такого віку, коли сам управі обирати місце свого проживання із одним із батьків. Також позивач заперечила той факт, що з 2007 року вона не надає та не надавала матеріальної допомоги на утримання сина та не приймала участі у його виховані, вказала, що з 2000 року по 2009 рік, тобто до року народження другого сина, [PERSON] у літній період завжди їздив на оздоровлення по путівкам, які вона отримувала за місцем своєї роботи. Крім того, наголосила, що позивач із молодшим сином не спілкується, його здоров'ям не цікавиться, хоча добре знає, що дитина дуже хворіє з дня народження та потребує додаткових витрат. Зазначила, що незважаючи на те, що у неї на утриманні перебувають малолітня дитина, яка дуже хворіє та потребує постійного та належного лікування, мати, яка є пенсіонером, вона по мірі можливості надавала старшому сину матеріальну допомогу у вигляді речей, подарунків, домовлялася та оплачувала послуги стоматолога. А тому не вважає, що вона повинна повернути позивачу нібито зайво сплачені ним аліменти, оскільки кошти, які вона отримувала у вигляді аліментів, витрачалися на утримання та лікування їх меншого сина, а також по мірі можливості на старшого сина. Оскільки три роки вона перебувала у декретній відпустці, то основним джерелом її доходу на існування були державні виплати на дитину та аліменти, які сплачував позивач. Вказала, що до моменту звернення позивача до суду з даним позовом він ні до неї, ні до виконавчої служби, ні до суду із проханням, заявою чи позовною заявою про звільнення від сплати аліментів не звертався. Представник третьої особи, Терещенко О.А., у судовому засіданні пояснив, що стягнення по виконавчому листу АЕ-51/2000 від 17.07.2000 року припинено 05.01.2014 року, оскільки дитина, [PERSON] досягнув повноліття. Заборгованість по аліментам відсутня, а тому питання щодо задоволення позовних вимог чи відмови у їх задоволені залишив на розсуд суду. Суд, заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, перевіривши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1995 року по 2000рік, що підтверджується рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області про розірвання шлюбу від 20.10.2000 року та Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Гребінківського РУЮ Полтавської області, актовий запис № 88 від 23.11.2004 року (а.с.06,21). За час перебування у шлюбі у сторін народився син, [PERSON], [INFO] (а.с. 07). Відповідно до виконавчого листа №АЕ-51/2000 від 17.07.2000 року, виданого 11.06.2003 року із, [PERSON] на користь [PERSON] стягувалися аліменти на утримання сина - [PERSON], 1996 року народження, у розмірі 1/4 частини всіх видів зарплати щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину, починаючи з 29.06.2000року і до досягнення повноліття дитиною. 05.01.2014 року стягнення по виконавчому листу припинено у зв'язку із досягненням дитиною повноліття (а.с. 24, 86, 88). Пунктом 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язанні піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов'язанні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. При ухиленні їх від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Ту обставину, що позивач з 1998 року по 2002 рік перебував у місцях позбавлення волі, а також те, що з 1998 року по 2007 рік відповідач виховувала сина одна, не заперечував у судовому засіданні і сам позивач, а тому суд вважає цей факт встановленим. Також у судовому засіданні знайшла підтвердження та обставина, яка не заперечується сторонами, та підтверджена письмовими доказами, що з серпня 2008 року по травень-червень 2010 року сторони перебували у цивільному шлюбі. У серпні 2008 року сторони разом із спільним сином їздили відпочивати до санаторія «Мрія», що у м. Євпаторія по путівці вихідного дня, а [INFO] у них народився син, [PERSON] (а.с. 09,87). У зв'язку із певними життєвими та сімейними обставинами у травні - червні 2010 року відповідач пішла проживати з будинку цивільного чоловіка до своєї матері, а старший син [PERSON] залишився проживати із батьком. Доводи відповідача стосовно того, що вона намагалася повернути сина, і у зв'язку із цим зверталася у Службу у справах дітей Гребінківської РДА Полтавської області, до Гребінківського РВ УМВС України у Полтавській області, підтверджується відповідними відповідями вищевказаних установ (а.с.22,27) . У судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивача стосовно того, що з 2007 року відповідач не надає та не надавала матеріальної допомоги на утримання сина та не приймала участі у його виховані, оскільки із довідки, виданої 01.10.2013 року головою профспілкового комітету пасажирського вагонного депо Гребінка вбачається, що з 2000 року по 2009 рік [PERSON] отримувала у профспілковому комітеті пасажирського вагонного депо Гребінка путівки з оплатою для оздоровлення свого сина [PERSON], [INFO] (а.с.23). Із Свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Гребінківського районного управління юстиції Полтавської області від 12.05.2009 року, вбачається, що [INFO] у сторін народився син, [PERSON], у Свідоцтві про народження якого у графі батько вказано «[PERSON] громадянин України» (а.с.09). Факт свого батьківства позивач підтвердив, заперечень щодо даного факту не мав. Із пояснень позивача та відповідача вбачається, що позивач достовірно знає про те, що молодший син з народження тяжко хворіє (а.с. 33,36-46), але незважаючи не це, з сином не спілкується, дитиною не цікавиться, мотивуючи свої дії тим, що відповідач забороняє йому спілкуватися з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з якого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язана брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Що стосується вимоги позивача про стягнення зайво сплачених аліментів за період з 05.09.2010 року по 05.01.2014 року включно, то суд виходить з наступного. Стаття 1212 ЦК України зобов'язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. При цьому ст.1215 ЦК України встановлює, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Враховуючи, що нараховані та виплачені [PERSON] кошти є аліментами, нарахованими їй на підставі рішення суду, в її діях відсутні обставини, передбачені ст.1215 ЦК України, суду не надано будь-яких доказів щодо недобросовісності з боку [PERSON], як набувача, тому у суду немає підстав для визначення отриманих відповідачем коштів, як безпідставно набутих. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, перевіривши факти та доводи, викладені в матеріалах справи, приходить до висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed