Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 17.01.2008 року між ПАТ «ЕКСПОБАНК» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, на підставі якого позичальнику було надано кредит в сумі 28000 дол. США на строк до 16.01.2015 року, відповідно до умов договору позичальник зобовязувався своєчасно сплачувати кредит, проценти, нараховані за обслуговування кредиту, але своїх зобовязань не виконав, загальна сума заборгованості позичальника з нарахованими процентами на 19.02.2016 року становить 56665,43 доларів США та 8955,59 грн., яка складається: заборгованість за кредитом 26929,14 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 719646,50 грн., заборгованість за відсотками 12531,58 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 334890,30 грн., заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування 8955,59 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 14914,14 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 398561,16 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 2290,57 доларів США, по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 61212,50 грн. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяла на себе зобовязання перед позивачем відповідати за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором у повному обсязі, в разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають як солідарні боржники. Оскільки позичальником умови кредитного договору не виконані, то позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану вище суму боргу та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі та їх представники проти задоволення позову заперечували та пояснили, що позичальник [PERSON] не отримував грошові кошти у позивача, оскільки він укладав вказаний кредитний договір з метою покупки автомобіля, який був ним придбаний за кредитні кошти в розмірі 88687,30 грн. і застрахований в ЗАТ «Страхова компанія «Енергогарант» 18.01.2008 року. Решту грошових коштів в розмірі 10000 доларів США він не отримував взагалі і йому не відомо, яким чином ці кошти були визначені банком як кредит. Більше того, надану банком, як доказ у справі заяву про видачу готівки №55 від 17.01.2008 року він не підписував і будь-яких коштів по цій заяві не отримував. 03.06.2008 року на території Ружинського району, Житомирської області за участю вказаного автомобіля відповідача [PERSON], і на вимогу страхової компанії в серпні 2008 року автомобіль було передано представникам ЗАТ «Страхова компанія «Енергогарант» для визначення розміру збитків. До теперішнього час у автомобіль відповідачам не повернуто, його подальша доля невідома. В звязку із чим, в квітні 2014 року відповідачка [PERSON] зверталась до прокуратури м. Києва із заявою про розшук цього автомобіля, але відповіді не отримала. А тому, відповідачі не бачать правових підстав у кредитора для стягнення з них боргу. Треті особи в судове засідання не зявились, про час та день слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідачем [PERSON] 05.10.2016 року була подана зустрічна позовна заява до ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» про визнання договору припиненим, яка ухвалою суду від 09.12.2016 року за його заявою була залишена без розгляду. Ухвалою суду від 05.10.2016 року за клопотанням відповідача [PERSON] до участі у справі в якості третіх осіб були залучені [PERSON], Товариство з обмеженою відповідальністю «Автобізнес Україна». Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів та їх представників, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «ЕКСПОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК», та відповідачем [PERSON] 17.01.2008 року було укладено кредитний договір № 317/АК-2008, за умовами якого банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 28000 доларів США, що за офіційним курсом долара США до гривні на день укладення цього договору становить 141 400,00 грн., зі сплатою 12 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 16 числа кожного місяця згідно графіку, який вказаний в додатку 1 до Договору кредиту, з кінцевим терміном повернення до 16 січня 2015 року, що стверджується копією кредитного договору / т.1 а.с. 12-16/. В п.1.5 договору передбачено, що кредит надається позичальнику на купівлю автомобіля. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту. Розрахунковим періодом для сплати процентів є період з першого по останнє число місяця, що передує місяцю сплати процентів. Проценти нараховуються за період користування кредитом. Остаточний розрахунок за процентами провадиться одночасно з поверненням кредиту у строки, що зазначені у цьому договорі. Проценти нараховуються виходячи з умовної кількості днів у році 360 днів. /п.3.5 договору/. Згідно п.3.7 договору позичальник повертає кредит банку шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів на позичковий рахунок із спливом строку, що встановлений п.1.3 договору та графіком повернення кредиту. Умовами договору передбачено, що погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за комісією, що нарахована згідно п.п. 4.5.1, 4.5.2 цього договору, та пеня за її несвоєчасну сплату; прострочена заборгованість за нарахованими процентами та пеня за їх несвоєчасну сплату; строкова заборгованість за процентами; прострочена заборгованість за кредитом та неня за несвоєчасне повернення кредиту; строкова заборгованість за кредитом. Залишок коштів може бути спрямований на дострокове повернення кредиту або сплату процентів. /п.3.8 договору/. Отже, згідно умов даного кредитного договору можливо зробити висновок, що позичальник зобовязувався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Згідно з п.п. 5.2, 5.3 договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування, а також прострочення строків повернення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожний день прострочення. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору позичальник відповідає перед банком за виконання цього договору всім своїм майном і коштами, на які може бути звернено стягнення у порядку, встановленому законодавством України. Для забезпечення своїх зобовязань за цим договором позичальник передає банку у заставу транспортний засіб марки Chevrolet Aveo TC58U, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ Серія ІІА №521516 РВ ДДАІ МВС України 09.01.2008 року. Загальна вартість предмету застави за згодою сторін становить 140560 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США на день укладення цього договору становить 27833,66 доларів США. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 17.01.2008 року укладено договір поруки, на підставі якого поручитель зобовязується у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій /пені, штрафу/, у розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором кредиту, що слідує з копії договору поруки /т.1 а.с.19/. Як вказано в п.4.5 договору поруки, поручитель підписанням цього договору підтверджує, що цей договір не вступає в суперечності з попередніми угодами поручителя, він ознайомлений з умовами договору кредиту, інформований про фінансово-економічний (майновий) стан позичальника і повністю розуміє свої обовязки згідно з цим договором, не знаходиться під впливом тяжких обставин і умови цього договору придатні для поручителя та не є невигідними для нього. В суді було встановлено, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення основного кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, передбачених умовами кредитного договору. Наведене підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, який було проведено позивачем станом на 19.02.2016 року. Так, за позичальником рахується заборгованість за тілом кредиту в сумі 26929,14 дол. США, що за офіційним курсом долара США до гривні на цю дату /1 дол. США = 26,7237 грн./ становить 719646 грн.50 коп.; заборгованість за процентами в сумі 12531,58 дол. США, що становить 334890 грн. 30 коп., прострочена заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування становить 8955 грн. 59 коп.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту за період з 19.03.2013 року по 19.02.2016 року в сумі 14914,14 дол. США, що становить 398561 грн. 16 коп.; пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період з 19.03.2013 року по 19.02.2016 року в сумі 2290,57 дол. США, що становить 61212 грн. 50 коп., а всього 1532221 грн. 65 коп. Цей розрахунок приймається судом до уваги, оскільки він проведений згідно з умовами кредитного договору, при цьому враховано всі здійснені позичальником платежі на погашення кредиту. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором. За ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. За ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. А тому з врахуванням приписів наведених вище правових норм та умов кредитного договору і договору поруки, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором, оскільки позичальником порушено умови договору щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти позову, зокрема посилаючись на те, що кредит було надано у сумі 28000 доларів США, що становило на дату укладення договору 141 400 грн., за договором вартість предмета застави була визначена в сумі 140 560 грн., отже, в договорі кредиту та застави чітко зафіксовано суми кредиту та застави як в доларах США, так і в гривневому еквіваленті, також зафіксований курс долара США. Насправді ж, вартість автомобіля становила 88687 грн. 30 коп., решту грошових коштів в сумі 10000 доларів США на рахунок відповідача банком не зараховувались, а тому не відомо чому ці кошти визначені банком як кредитні. Також, відповідач заперечує сам факт отримання будь-яких грошових коштів у банка, при цьому стверджує, що він не підписував заяву на видачу готівки №55 від 17.01.2008 року, а відповідно і не отримував вказаних у ній коштів. Крім того, в червні 2008 року на території Ружинського району Житомирської області сталася ДТП, за участю кредитного автомобіля, який був переданий в серпні 2008 року представникам ЗАТ «Страхова компанія «Енергогарант» для проведення авто-товарознавчої експертизи і до цього часу не повернутий відповідачам. Також, банком пропущено строки позовної давності, оскільки договір кредиту було укладено 17.01.2008 року на строк до 16.01.2015 року, з позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до суду звернувся 24.02.2016 року, а тому відповідач просить суд застосувати наслідки пропущення строку позовної давності до вимог позивача. Стосовно пені, яку нарахував банк, то вона є недійсною, оскільки порушуються принципи справедливості, добросовісності та розумності. Позовні вимоги банку порушують ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника. Крім того, пеня, проценти нараховані позивачем в порушення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Але, вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. За ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність». Суд вважає, що позивачем правомірно було надано споживчий кредит в іноземній валюті. Так, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. В даному випадку кредитний договір було укладено сторонами 17.01.2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Відповідачі посилаються на те, що сума кредиту, зафіксована в кредитному договорі в розмірі 28000 доларів США, що на дату укладення договору становить 141 400 грн. Як вказано вище, з кредитного договору вбачається, що кредит надається саме в іноземній валюті з послідуючою конвертацією для перерахування позичальником коштів за придбаний автомобіль, нарахування та сплата процентів проводиться також у валюті кредиту, тобто, в іноземній валюті, в договорі зафіксовано суму кредиту у гривні на день укладання договору. За ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, законодавством передбачено надання кредиту в іноземній валюті та виконання цього зобовязання у гривнях за офіційним курсом на день платежу, в даному випадку, розрахунок заборгованості проведено за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку, що не суперечить приписам діючого законодавства. Крім того, судом не може прийматися до уваги посилання відповідачів на відсутність відомостей про місце знаходження кредитного автомобіля, відсутності інформації щодо його можливої реалізації банком без згоди відповідачів, оскільки відповідно до п.п. 4.5.3 - 4.5.5 кредитного договору, саме позичальник зобовязується вживати всіх необхідних заходів щодо захисту предметі застави від будь-яких посягань третіх осіб; не допускати дій, що прямо чи опосередковано викликають погіршення (пошкодження) предмету застави або яке-небудь зменшення його вартості; надавати банку відомості про будь-які зміни, що відбулися чи відбуваються з предметом застави, не раніше наступного дня, в тому числі про посягання на нього з боку третіх осіб. А як, встановлено в судовому засіданні та підтверджується поясненнями сторін, відповідача не повідомляв банк про вказану ДТП та передачі кредитного автомобіля в серпні 2008 року представникам ЗАТ «Страхова компанія «Енергогарант» для проведення авто-товарознавчої експертизи, а так само не надав суду будь-яких доказів на підтвердження цих обставин. При вирішенні спору судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що при укладенні кредитного договору було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вбачається, що кредитний договір відповідає положенням ч. 2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'', чинної на момент виникнення правовідносин, а саме містить особу та місцезнаходження кредитодавця; мету - для придбання транспортного засобу, форму його забезпечення - застава транспортного засобу, порука, предмет договору - кредитні кошти у розмірі 28000 дол. США, плату за користування у розмірі 12,00 % річних, строк погашення до 16.01.2015 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, порядок нарахування процентів, право досторокового погашення, дата видачі кредиту. Щодо посилань відповідачів на те, що під час укладення договору банк не надав інформації та не попередив /приховав/ можливі ризики, то як встановлено судом, додатком № 1 до кредитного договору є Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. Як передбачено положеннями ст. 203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позичальник підписав договір, чим висловив своє волевиявлення. Крім того, позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті. Доказів протилежного відповідачами не надано. Щодо посилань відповідача [PERSON] на те, що він не підписував та відповідно не отримував будь-які кошти згідно заяви на видачу готівки №55 від 17.01.2008 року, то вони спростовуються висновками проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 01.09.2017 року за №572/573/17-32, згідно яких підпис від імені [PERSON], що міститься в графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки №55 від 17.01.2008 року, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів [PERSON]. Щодо посилань відповідача на нарахування позивачем пені та процентів в порушення п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] дійсно має статус особи, що є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалід війни. Цей факт підтверджується копією посвідчення серії Б №020450. Відповідно до п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобовязаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Отже, вказаною нормою забороняється нарахування процентів, штрафних санкцій та пені військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, резервістам та військовозобовязаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Надане відповідачем посвідчення лише підтверджує його статус особи, що є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалід війни, але ніяким чином не підтверджує факт його статусу військовослужбовця, резервіста чи військовозобовязаного, а так само і період його призову під час мобілізації, що мають право на пільги визначені вказаною вище нормою закону. Будь-яких інших доказів на підтвердження цього факту відповідачем суду надано не було. Отже, відповідачами не доведено, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, які порушують принцип добросовісності та справедливості, факт відсутності передачі відповідачу [PERSON] будь-яких грошових коштів згідно заяви на видачу готівки №55 від 17.01.2008 року, наявність у останнього статусу особи, що має право на пільги визначені п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тоді як за ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Як зазначено вище, в порушення умов договору кредиту, [PERSON] протягом тривалого часу не здійснює погашення процентів за користування кредитом у встановлені терміни. Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума заборгованості позичальника з нарахованими процентами станом на 19.02.2016 року становить 56665,43 доларів США та 8955,59 грн., яка складається: заборгованість за кредитом 26929,14 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 719646,50 грн., заборгованість за відсотками 12531,58 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 334890,30 грн., заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування 8955,59 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 14914,14 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 398561,16 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 2290,57 доларів США, по курсу НБУ станом на 19.02.2016 року у гривневому еквіваленті 61212,50 грн. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України в силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В даному випадку, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності ... є підставою для відмови у позові. Відповідачі просять суд застосувати строки позовної давності щодо позовних вимог банку. Так, позивач звернувся до суду захистом своїх прав 29.02.2016 року, отже для позовних вимог про стягнення процентів та щомісячної комісії за кредитне обслуговування за період до 29.02.2013 року сплив строк позовної давності, а тому суд вважає за необхідне на підставі ст. 267 ЦК України відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та щомісячної комісії за кредитне обслуговування за період до 29.02.2013 року. Отже, враховуючи вище викладене суд вважає за необхідне позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованих процентів та щомісячної комісії за кредитне обслуговування задоволити частково та стягнути з відповідачів на користь позивача борг який утворився станом на 29.02.2016 року в розмірі 719646 грн. 50 коп. тіло кредиту та 34405 грн. 70 коп. проценти за користування кредитом, а всього 754052 грн. 20 коп. Як вказано вище, згідно п.п. 5.2, 5.3 договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування, а також прострочення строків повернення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожний день прострочення. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов'язання. Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 4 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд може з власної ініціативи чи за клопотанням сторони застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. А тому, суд врахувавши положення ст. ст. 3, 509, 551, 627 ЦК України, засади справедливості, добросовісності та розумності, що повністю узгоджується з правовою позицією ВССУ, викладеній в ухвалі від 13.09.2017 року по справі № 727/6829/15-ц, а також враховуючи майновий стан відповідачів, соціальний статус відповідача [PERSON]., як особи, що є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалід війни, що підтверджується посвідченням серії Б №020450 від 19.10.2017 року, та учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії МВ №029304 від 05.11.2015 року, вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені, визначивши її розмір в сумі 50000 грн. А тому з врахуванням всього вищенаведеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 804052 грн. 20 коп. / гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості - 26,7237 грн. за один дол. США/. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів на користь позивача і судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір в сумі 12018 грн. 4 коп. - порівну з кожного по 6009 грн. 2 коп.

Outcome: approved