Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 05.09.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким [PERSON] було передано 70000 грн. Факт передачі коштів підтверджено відповідною розпискою. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.08.2015 року з відповідача було стягнуто борг за договором позики в розмірі 70000 грн. Проте, з моменту винесення рішення та по теперішній час погашення заборгованості не здійснено ані в добровільному порядку відповідачем, ані в порядку примусового виконання рішення. В звязку з цим, позивач, посилаючись на норми ЦК України, зокрема ст.625 ЦПК України, просив стягнути з відповідача на його користь, інфляційні витрати та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за період з 05.06.2015 року по 31.11.2017 року в сумі 24899 грн. 86 коп., з яких 19670 грн. інфляційні збитки та три відсотки річних в сумі 5229 грн. 86 коп. В наданому клопотанні позивач просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про підтримання позову та не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засіданні на неодноразові виклики не зявився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. В звязку з цим, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ч.1 ст.280 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши надані позивачем до заяви на підтвердження позовних вимог докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.09.2012 року між сторонами було укладено письмовий договір позики, за умовами п.п.1.1,1.2 якого позикодавець [PERSON] передає у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 грн., а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів. На виконання цього договору відповідачем 05.09.2012 року складена письмова розписка, якою підтверджено факт отримання від [PERSON] обумовленої п.1.2 договору позики суми в розмірі 70000 грн. Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.08.2015 року у цивільній справі №203/872/15-ц, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 05.09.2012 року та задоволено первісний позовом [PERSON] до [PERSON] і стягнуто з останнього заборгованість за договором позики в розмірі 70000 грн. Як зазначив позивач, по теперішній час відповідачем борг в добровільному порядку не погашено та за рішенням суду в примусовому порядку не стягнуто, по що свідчить і надана позивачем постанова державного виконавця Центрального ВДВС від 29.06.2017 року про повернення виданого на підставі рішення суду від 12.08.2015 року виконавчого листа стягувачу на підставі п.2 ч.1 с т.37 Закону України «Про виконавче провадження», в звязку з відсутністю у боржника доходів та майна, на які може бути звернуто стягнення. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. В рішенні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.08.2015 року зазначено, що: «Одночасно, суд зважає на те, що 06 травня 2015 року (а.с.49) відповідачу за первісним позовом у судовому засіданні достеменно стало відомо про вимогу позивача повернути усю суму позики в розмірі 70000,00 грн., у зв'язку з чим після спливу 30 днів з цього часу позичальник - відповідач за зустрічним позовом, як такий, що не повернув суму позики відповідно до ст.ст.526,1049 ЦК України вважається таким, що прострочив відповідно до ст.610 ЦПК України, тому права позивача за первісним позовом згідно зі ст.611 ЦК України підлягають захисту з присудженням на його користь всієї суми основного боргу в розмірі 70000,00 грн. Також, належить відзначити, що лише після спливу наведеного строку виконання боргового зобов'язання позивач за первісним позовом згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України набуває права вимоги до відповідача за ст. 625 ЦК України про сплату ним суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, проте такі вимоги після спливу 30 днів, починаючи з 06 травня 2015 року позивач в судовому засіданні не заявляв». З огляду на це та положення ст.ст.1049,1050 ЦК України після спливу 30 днів, починаючи з 06.05.2015 року, у відповідача виник обовязок з повернення боргу за договором позики в сумі 70000 грн., який до теперішнього часу відповідачем не виконано. Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних збитків та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за період з 05.06.2015 року та по 30.11.2017 року, а не по 31.11.2017 року, як зазначено в позові, оскільки в листопаді 30 днів. Також суд враховує, що кількість днів у вказаному період становить 910 днів. Проте, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд виходить при розрахунку із кількості днів прострочки 909 днів, як визначено у розрахунку, наведеному в позовній заяві. При цьому, суд погоджується з наведеним в позовній заяві детальним розрахунком заявлених до стягнення сум. В звязку з цим, позов [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі та стягнути на його користь з відповідача відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за договором позики від 05.09.2012 року за період з 05.06.2015 року та по 30.11.2017 року інфляційні збитки в сумі 19670 грн. та три відсотки річних в сумі 5229 грн. 86 коп., а всього стягнути 24899 грн. 86 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України також слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved