Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В процесі розгляду справи позивач надав суду заяву, якою уточнив розрахунок заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Між ним та відповідачем були укладені договори позики, що підтверджуються борговими розписками. 13.11.2013 року надав [PERSON] 9222 дол. США, що за курсом НБУ становить 244170,89, з яких 3000 дол. США відповідач зобовязався повернути до 25.11.2013 року, а решта суми пізніше, за домовленістю, що підтверджується борговою розпискою від 13.11.2013 року, написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 14.01.2017 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути на першу вимогу, що підтверджується розпискою від 14.01.2017 року написана власноручно відповідачем. 28.01.2017 року позивач надав відповідачу 600 дол. США, що по курсу НБУ становить 15886,2 грн., які відповідач зобовязався повернути до 01.03.2015 року, що підтверджується розпискою від 14.01.2017 року, що підтверджується розпискою від 28.01.2017 року, написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 08.04.2015 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 01.05.2015 року, що підтверджується розпискою від 08.04.2015 року написана власноручно відповідачем. 20.05.2015 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути на першу вимогу позивача, що підтверджується розпискою від 20.05.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 20.08.2015 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 01.10.2015 року, що підтверджується розпискою від 20.08.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 30.08.2015 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 30.09.2015 року, що підтверджується розпискою від 30.08.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 29.09.2015 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 29.10.2015 року, що підтверджується розпискою від 29.09.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 27.02.2015 року позивач надав відповідачу 1500 грн., які відповідач зобовязався повернути до 10.03.2015 року, що підтверджується розпискою від 27.02.2015 року написана власноручно відповідачем. 27.02.2015 позивач надав відповідачу 4500 грн., які відповідач зобовязався повернути до 10.03.2015 року, що підтверджується розпискою написана власноручно відповідачем. 30.03.2015 року позивач надав відповідачу 1600 грн., які відповідач зобовязався повернути до 30.03.2015 року, що підтверджується розпискою від 27.02.2015 року написана власноручно відповідачем. 20.08.2017 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 22.08.2017 року, що підтверджується розпискою від 20.08.2017 року написана власноручно відповідачем у присутності свідка [PERSON] Відповідач позичені грошові кошти так і не повернув, на неодноразові нагадування та звернення позивача відповідач не реагує, у звязку з чим утворилась загальна сума заборгованості у розмірі 379279,59 грн. (уточнений розрахунок позивача наведений у матеріалах справи: 244170,89+(13238,50х9=119146,50)+15886,2грн.+7600грн.=379279,59) Просив стягнути з відповідача на його користь наведену суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також пояснив, що перед тим як передавати відповідачу грошові кошти на руки останній писав власноручно розписки, у звязку з чим дата наведена у розписках являється датою передачі коштів. На які цілі брав відповідач кошти його не бантжало. Позивач позичав кошти відповідачу, так як за нього ручалися інші люди та більшість коштів передавав у присутності свідків, яких відповідач сам вказав у розписках. Він неодноразово по телефонній розмові та при зустрічі з відповідачем вимагав повернення позичених коштів, однак останній їх так і не повернув. Певні позичені кошти за іншими борговими розписками відповідач повертав, що підтверджується розпискою від 04.05.2011 року, з якої вбачається, що відповідач позичив 1600 дол. США, з яких 600 доларів повернув, що є доказом того, що останній брав грошові кошти. Від імені відповідача діяв представник [PERSON], який подав суду відзив на позовну заяву, пояснення аналогічні змісту наведеному у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, виходячи з наступного. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Розписки, на підставі яких заявлено позов, не містять таких істотних умов договору позики як дата отримання коштів, факт передачі коштів позичальником а також умови отримання позичальником певної грошевої суми саме в борг, а тому жодних обовязків, які походять саме з боргових зобовязань, тобто зобовязань, що виникли внаслідок позики, не вбачається. Ніяких розписок його довіритель не складав. Враховуючи наведене, дані розписки не є належним доказом на підтвердження укладання саме договору позики, у звязку з чим слід відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, даючи їх законну та правову оцінку дійшов до висновку що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого сам роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Таким чином, документом, що підтверджує укладення саме договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Суд звертає увагу на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15, з якої вбачається, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду України в постанові від 11.11.2015 року по справах N 6-1967цс15 та № 6-79цс14 від 02.07.2014 року, які згідно є обов'язковими для судів, умови отримання позичальником певної грошової суми в борг саме в якості позики, дата отримання коштів - це істотна умова договору позики, за відсутності якої неможливо стверджувати про укладення відповідного договору. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даючи законну та правову оцінку розпискам, які містяться в матеріалах справи, оригінали яких дослідженні в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що не всі розписки є доказами виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, так як не містять всіх істотних умов такого договору, а саме розписка згідно якої відповідач позичив у позивача 4500 грн. та зобовязався їх повернути протягом 10 днів, до 10 березня 2015 року (а.с.13), а також розписка згідно якої відповідач позичив у позивача 1600 грн. та зобовязався їх повернути до 30 березня 2014 року (а.с.14), не містять таких істотних умов договору позики як дата укладання договору (дата отримання коштів), у звязку з чим у стягненні грошової суми за наведеними розписками на загальну суму 6100,00 грн. слід відмовити у повному обсязі. Дослідивши боргові розписки від 13 листопада 2013 року, 14 січня 2014 року, 28 січня 2015 року, 08 квітня 2015 року, 20 травня 2015 року, 20 серпня 2015 року, 30 серпня 2015 року, 29 вересня 2015 року, 27 лютого 2015 року та 20 серпня 2017 року, суд встановив наступні обставини справи. 13.11.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 9222 дол. США, з яких 3000 дол. США зобовязався повернути до 25.11.2013 року, а решта суми пізніше, за домовленістю, що підтверджується борговою розпискою від 13.11.2013 року, написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). 14.01.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 500 дол. США, які відповідач зобовязався повернути на першу вимогу, що підтверджується розпискою від 14.01.2017 року написана власноручно відповідачем (а.с.5). 28.01.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 600 дол. США, які відповідач зобовязався повернути до 01.03.2015 року, що підтверджується розпискою від 28.01.2017 року, написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). 08.04.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 500 дол. США, які відповідач зобовязався повернути до 01.05.2015 року, що підтверджується розпискою від 08.04.2015 року (а.с.7). 20.05.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 500 дол. США, які відповідач зобовязався повернути на першу вимогу позивача, що підтверджується розпискою від 20.05.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). 20.08.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 500 дол. США, які відповідач зобовязався повернути до 01.10.2015 року, що підтверджується розпискою від 20.08.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.9) 30.08.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 500 дол. США, які відповідач зобовязався повернути до 30.09.2015 року, що підтверджується розпискою від 30.08.2015 року написана у присутності свідків [PERSON] та [PERSON]М.(а.с.10). 29.09.2015 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 29.10.2015 року, що підтверджується розпискою від 29.09.2015 року написана власноручно відповідачем у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). 27.02.2015 року позивач надав відповідачу 1500 грн., які відповідач зобовязався повернути до 10.03.2015 року, що підтверджується розпискою від 27.02.2015 року написана власноручно відповідачем (а.с.12). 20.08.2017 року позивач надав відповідачу 500 дол. США, що по курсу НБУ становить 13238,50 грн., які відповідач зобовязався повернути до 22.08.2017 року, що підтверджується розпискою від 20.08.2017 року написана власноручно відповідачем у присутності свідка [PERSON] (а.с. 15) Даючи законну та правову оцінку наведеним борговим розпискам, суд дійшов висновку, про наявність у них всіх істотних умов договору позики, та у повному обсязі свідчать про факт передачі коштів саме позивачем, отримання відповідних коштів відповідачем саме у борг та зобовязання повернути наведені кошти до певного періоду часу або до настання певної події, а саме на першу вимогу позивача. Датою отримання коштів відповідачем являється дата складання розписок. Як вбачається з наведених розписок, останні написані власноручно відповідачем та підписані ним. Деякі розписки складені у присутності свідків, про що відповідач вказав у розписках. Сам факт складання відповідачем боргових розписок та надання їх позивачу як кредитору, свідчить про укладання між позивачем та відповідачем договорів позики. Твердження представника відповідача про те, що відповідач не складав ніяких розписок та не брав грошові кошти у борг спростовуються наявністю самих розписок, складені особисто відповідачем, про що у них здійснена відмітка та підписані відповідачем особисто. При укладанні договорів позики була дотримана письмова форма договору. Представником відповідача, на підтвердження своїх тверджень, не надано доказів того, що відповідач не складав боргові розписки та не він їх підписував, а також щодо визнання укладених договорів позики недійсними. В силу закону наведені боргові розписки не носять характер нікчемності правочину. Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом. Деякі розписки містять умови про зобовязання відповідача повернути позичені кошти до настання певної події, а саме розписка від 13.11.2013 року містить зобовязання про повернення 3000 із 9222 дол. США до 25.11.2013 року, а решти суми (що фактично складає 6222 дол. США) за домовленістю (а.с.4); згідно умов розписок від 14.01.2017 року та 20.05.2015 року, відповідач зобовязався повернути позичені по 500 дол. США, на першу вимогу позивача. Доводи позивача про те, що він неодноразово звертався до відповідача при зустрічі з ним та по телефонній розмові з вимогами повернути йому позичені кошти судом не беруться до уваги, так як ним не надано належних доказів цього. Так як позивачем на підтвердження своїх вимог не доказано факт звернення до відповідача з вимогами про повернення позичених коштів за розписками від 14.01.2017 року та 20.05.2015 року, а також не надано доказів щодо узгодження з відповідачем домовленості про повернення позичених коштів у розмірі 6222 дол. США чи звернення до відповідача з вимогою про повернення наведених коштів згідно вимог розписки від 13.11.2013 року, суд дійшов висновку що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за вказаними розписками на загальну суму 7222 дол. США (розрахунок суми заборгованості: 6222+500+500=7222) є передчасно заявленим та не підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так як відповідачем не виконано належним чином взяті на себе зобовязання щодо повернення позичених коштів у визначений борговими розписками термін, у останнього виник борг у розмірі 161870,16 грн. При визначенні суми боргу суд виходить з наступного. Сума неповернутого боргу за борговими розписками: від 13.11.2013 року складає 3000 дол. США.; від 28.01.2017 року складає 600 дол. США; від 08.04.2015 року складає 500 дол. США; від 20.04.2015 року складає 500 дол. США; від 30.08.2015 року складає 500 дол. США; від 29.09.2015 року складає 500 дол. США; від 27.02.2015 року складає 1500 грн., від 20.08.2017 року складає 500 дол. США. (що в сукупності складає 6100 дол. США +1500 грн.) Як вбачається зі змісту статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Один долар за курсом НБУ в гривневому еквіваленті станом 18.05.2018 рік складає 26,290191 грн. х 6100 дол. США = 160370,16 грн. +1500 грн. =161870,16 грн. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зі стягненням з відповідача на користь позивача суму боргу за договорами позики у розмірі 161870,16 грн. У іншій частині позовних вимог позов задоволенню на підлягає. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до роз'яснень, викладених в п.36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Отже з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1618,70 грн.

Outcome: partial