Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому для постійного проживання було надано будинок в Коростишівському районі, с. Продубіївка,20 в який він вселився та зареєстрував місце проживання 30.10.1992 року. На початку 1993 року на прохання відповідачки [PERSON] він дозволив останній разом з її дітьми [PERSON] та [PERSON] тимчасово проживати у вказаному будинку на правах тимчасових мешканців без плати за користування житлом, будь-яких письмових угод між ними не укладалось. В подальшому у [PERSON] народився син [PERSON], [INFO] та [PERSON] одружився з [PERSON], які також проживають у вказаному будинку. Позивач 14.03.2016 року зареєстрував право власності на вказаний будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке набув в порядку приватизації безоплатно. Після цього, він неодноразово звертався до відповідачів з проханням звільнити його будинок, однак останні в добровільному порядку відмовляються звільнити будинок, проживають в ньому і таким чином перешкоджають користуватись власністю, а у відповідності до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім»ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів його сім»ї, які проживають разом з ним, зобов»язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Також, у відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Враховуючи викладене позивач просить виселити відповідачів зі спірного будинку. В ході розгляду справи було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Орган опіки та піклування Коростишівської РДА, оскільки ставиться вимога щодо виселення малолітньої особи. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права власності, в обґрунтування якого зазначила, що з 02 жовтня 1991 року вона разом з [PERSON] проживають разом однією сім»єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. В вересні 1992 року їм для спільного проживання було надано спірний будинок за рішенням правління ПП «Полісся», в якому проживають і на даний час. За час спільного проживання однією сім»єю у них народився син [PERSON]. Встановлення цього факту потрібно для вирішення питання щодо поділу спільно нажитого майна. Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою є об»єктом спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім»ї, а тому враховуючи що спірний будинок набуто внаслідок спільної праці, то останній є об»єктом спільної сумісної власності і відповідно просить встановити факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 02.10.1991 року, визнати право спільної сумісної власності на спірний житловий будинок за нею та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача-відповідача підтримав первісні позовні вимоги, вимоги по зустрічному позову не визнав, суду пояснив, що відповідачі є тимчасовими мешканцями, а тому підлягають виселенню, [PERSON] та [PERSON] не проживали однією сім»єю як чоловік та жінка, не вели спільне господарство, а тому набуте майно - спірний житловий будинок не є об»єктом спільної сумісної власності. [PERSON] набув право власності на будинок шляхом його безоплатної приватизації. Просить первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала, свої зустрічні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що з [PERSON] вони познайомились в м. Києві та з жовтня 1991 року почали проживати разом як чоловік та жінка, однією сім»єю без реєстрації шлюбу, в 1992 році в них народився син [PERSON]. Для проживання сім»ї вони отримали будинок від колгоспу, де працював чоловік та в якому проживають з 1992 року по даний час, вели спільне господарство, за спільні кошти проводили поточні ремонти в будинку. Також пояснила, що в спірному будинку на даний час проживає вона з онуком [PERSON], а [PERSON] виїхала на заробітки за кордон і в будинку не проживає, [PERSON] з дружиною [PERSON] також не проживають в спірному будинку, а живуть по [ADDRESS] в своєму будинку. [PERSON] приватизував будинок. Однією сім»єю вона проживала з [PERSON] до літа 2015 року, прожили разом більш як 20 років, а тому просить визнати цей будинок спільною сумісною власністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що його мати [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю, вели спільне господарство, він проживав в спірному будинку з дня народження і [PERSON] вважає своїм батьком, однак на даний час проживає з дружиною [PERSON] в своєму будинку по [ADDRESS] приблизно з 2016 року. В спірному будинку на даний час проживає його мати [PERSON] та син сестри [PERSON], сестра [PERSON] не проживає, виїхала за кордон на заробітки. Представник відповідачів позовні вимоги за первісним позовом не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що відповідачі не є тимчасовими мешканцями, [PERSON] проживала з [PERSON] як чоловік та жінка однією сім»єю, вели спільне господарство, народився син [PERSON], а тому підстав для задоволення позову про їх виселення немає. Разом з цим, оскільки майно набуте за час спільного проживання є спільною сумісною власністю просить зустрічний позов задовольнити. Допитані свідки [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що вони проживають по сусідству із сторонами по справі і [PERSON] з [PERSON] проживають в спірному будинку разом однією сім»єю, як чоловік і жінка вже тривалий час з 1992 року, ведуть спільне господарство, в них народився син [PERSON]. Від представника третьої особи Органу опіки і піклування Коростишівської РДА надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, а тому суд розглянув справу без участі останніх, інші учасники процесу не заперечили. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, на засадах змагальності, в межах позовних вимог, вважає, що первісний позов не підлягає до задоволення, зустрічний позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.03.2016 позивач-відповідач [PERSON] набув право власності безоплатно в процесі приватизації на будинок, розташований в [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 15.03.2016. У вказаному будинку на даний час проживає відповідач [PERSON] з онуком [PERSON],[INFO] Відповідач [PERSON] у спірному будинку на даний час не проживає, знаходиться на заробітках за кордоном. Відповідачі [PERSON] з дружиною [PERSON] також не проживають у спірному будинку, а мешкають по [ADDRESS] з 2016 року. Позивач - відповідач [PERSON] проживав разом однією сім»єю з відповідачем - позивачем [PERSON], як чоловік і жінка без шлюбу з жовтня 1991 року по 2015 рік у спірному будинку, вели спільне господарство, що підтвердили і допитані свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами та знають що вони проживали як чоловік і жінка однією сім»єю, а також актом депутата від 02.06.2016, актом обстеження № 347 від 24.02.2017, згідно яких [PERSON] та її співмешканець [PERSON] проживають з жовтня 1991 року в будинку по [ADDRESS], мають спільного сина та ведуть спільне господарство. Таким чином, враховуючи викладене, то відповідачі не підпадають під поняття тимчасових жильців в розумінні ст. 98 ЖК України. У відповідності до ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Однак, позивачем-відповідачем не вказано підстав, установлених законом, щодо виселення відповідачів. Посилання позивача на норми (ст.ст. 16,319,321,391 ЦК України) стосовно права власності в даному випадку не можуть бути застосовані до виниклих житлових правовідносин щодо виселення. Крім цього, відповідачі вселились у спірний будинок з дозволу позивача-відповідача. У відповідності до ч.1,2,4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи, що позивач-відповідач [PERSON] проживав разом однією сім»єю з відповідачем - позивачем [PERSON], як чоловік і жінка без шлюбу з жовтня 1991 року по 2015 рік, то остання має право користуватись спірним житлом та припинення сімейних відносин не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Підстави та предмет первісного позову не змінювались. Таким чином, виходячи з викладеного, відсутні підстави для виселення відповідачів, крім того відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають на даний час у спірному будинку. Вимоги зустрічної позовної заяви в частині встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу підлягають до задоволення, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що позивач - відповідач [PERSON] проживав разом однією сім»єю з відповідачем - позивачем [PERSON], як чоловік і жінка без шлюбу з жовтня 1991 року по 2015 рік, вели спільне господарство і встановлення цього факту потрібне для поділу набутого за час спільного проживання майна. Вимоги зустрічного позову в частині визнання спільною сумісною власністю житлового будинку по [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що позивач-відповідач набув право власності на спірний будинок 14.03.2016, безоплатно в процесі приватизації, тобто після припинення фактичних шлюбних відносин, які припинились влітку 2015 року, що підтвердила сама відповідач-позивач [PERSON] і відповідно спірний будинок в даному випадку не є об»єктом права спільної сумісної власності в розумінні ст.ст. 57,60,61, 74 СК України. Крім того, спірний будинок набуто безоплатно в процесі приватизації і таке майно є особистою власністю. Державна реєстрація вказаного будинку не скасовувалась, такі позовні вимоги не заявлялись. З [PERSON] підлягає до стягнення на користь [PERSON] 640 грн. сплаченого судового збору щодо задоволених зустрічних позовних вимог. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 64,98,109,116,156,157 ЖК України, ст.ст. 57,60,61,74 СК України,

Outcome: partial