Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації, Київської міської клінічної лікарні № 8 до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 листопада 2013 року, о 13 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Ford», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині по вул. М. Тимошенко, 18,не був уважним, не переконався, що це буде безпечним, розпочав рух вперед до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкість внаслідок чого здійснив наїзд на [PERSON] , яка переходила проїзну частину. В результаті чого пішохід отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості та було госпіталізована до Київської міської клінічної лікарні № 8. В період з 11.11.2013 по 04.12.2013 року потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КМКЛ № 8 за рахунок лікарні. Згідно довідки № 1145-н від 24.12.2015 року наданою КМКЛ № 8 фактичні видатки на лікування потерпілої склали 5 927, 24 грн. Вказані кошти відповідачем компенсовані не були, а тому позивач просить стягнути на користь Київської міської клінічної лікарні № 8 витрати на лікування потерпілого у сумі 5 927,24 грн. 25.10.2016 року судом прийнято письмові пояснення Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації, в яких позовні вимоги підтримують та просять задовольнити їх в повному обсязі. Заочним Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2016 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з [PERSON] витрати на лікування потерпілого у сумі 5 927,24 грн та судові витрати у сумі 551,20 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року вищевказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. 23.08.2017 року судом прийнято пояснення КМКЛ №8, в яких вказано, що Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26.05.2016, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 286 КК України скасовано Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2016 року, проте у мотивувальній частині цієї ухвали повністю підтверджено об`єктивний, повний та всебічний розгляд справи по суті судом першої інстанції, проте звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а тому вважає, що вина [PERSON] у вчиненні злочину повністю доведена. Протокольною ухвалою в судовому засіданні 23.07.2020 року було замінено позивача з Київської міської клінічної лікарні № 8 на Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня № 8» Представник прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача - КНП «Київська міська клінічна лікарня № 8» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача - Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, про розгляд справи за відсутності його представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на встановлені Кабінетом Міністрів України обмеження з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції. Аналогічне клопотання було подано представником відповідача до судового засідання 14.05.2020 року. Суд визнає причини неявки відповідача не поважними і вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Оболонського районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року [PERSON] , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, визнано винним у вчиненні вищевказаного злочину і призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м.Києва від 30.11.2016 вищевказаний вирок скасовано, звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.52-54). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вищевказаною ухвалою суду від 30.11.2016 про закриття провадження кримінального провадження щодо [PERSON] встановлено, що 1 листопада 2013 року, приблизно о 13 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Ford - Fiesta», державний номерний знак [NUMBER] , біля будинку № 18 по вулиці М. Тимошенка від проспекту Оболонського в напрямку до проспекту Героїв Сталінграду в місті Києві, рухаючись в крайній лівій смузі проїзної частини та зупинившись перед нерегульованим пішохідним переходом, в порушення п. п. 1.5, 2.3 б, 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух та, наближаючись до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходився пішохід, не зменшив швидкість, аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим ним автомобілем, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , заподіявши їй тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості [PERSON] у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, обґрунтований сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, які у вироку знайшли свою належну оцінку. Отже, кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито з нереабілітуючих підстав, що не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану вчиненням кримінального правпорушення. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. В період з 11.11.2013 по 04.12.2013 року потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КМКЛ № 8 за рахунок лікарні. Згідно довідки № 1145-н від 24.12.2015 року наданою КМКЛ № 8 фактичні видатки на лікування потерпілої склали 5 927, 24 грн. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 року. Згідно цього Порядку, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі та щоденної вартості його лікування. Згідно п. 3 цього Порядку у разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення проводиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Згідно ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, а якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Враховуючи те, що вина [PERSON] у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 286 КК України доведена, що підтверджується Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2016 року, а кошти на стаціонарне лікування потерпілої ним не відшкодовані, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved