Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані позивач та відповідачі. 28.07.2009 р. шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано. Вказує, що в 2014 р. [PERSON] зі всією своєю родиною, а саме: дочкою [PERSON], сином [PERSON] та онуком [PERSON], які є відповідачами по справі, з усіма своїми речами добровільно залишили вказану квартиру. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням як такі, що не користуються ним більше трьох років без поважних причин. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що відповідачі покинули квартиру добровільно, з березня 2014 р. відповідач [PERSON] не передає гроші за квартиру і взагалі нею не цікавиться. Ніякого майна та речей відповідачів в квартирі нема. На його адресу постійно приходять листи від колекторських фірм про борги відповідачів по кредитах. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що вона не заперечує проти визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в частині визнання її та онука [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, заперечує. Вказала, що вона б не залишала житлове приміщення, однак у неї з позивачем склалися неприязні стосунки і проживати разом з ним вона більше не могла, тому і залишила вказану квартиру. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, своє право на участь у судовому засіданні не використали, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог закону. Повідомлення про причини неявки до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.05.1995 р., позивач є власником квартири [ADDRESS], що у Подільському районі м.Києва. Позивач та відповідач по справі [PERSON] з 09.06.1996 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 28.07.2009 р. (актовий запис відділу ВРАЦС Подільського РУЮ у м.Києві № 339). З довідки форми № 3, виданої Центром комунального сервісу від 24.05.2017 р. за вих. №254, вбачається, що на час розгляду справи в спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач - з 19.05.198 р., відповідач [PERSON], як колишня дружина - з 24.09.1996 р., відповідач [PERSON], як дочка колишньої дружини - з 13.08.1999 р., відповідач [PERSON], як син колишньої дружини - з 18.05.1999 р. та малолітній [PERSON], як онук колишньої дружини - з 3010.2010 р. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно з актами, складеними житловим органом 11.03.2014 р., 14.03.2014 р., 17.09.2014 р., 19.05.2017 р., відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], фактично не проживають за місцем своєї реєстрації з 2014 року. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснювала, що її дочка [PERSON], яка є відповідачем по справі, з літа 2012 року не проживає у вказаній квартирі, син - [PERSON] з 1996 р. Вона ж сама не проживає в спірній квартирі з січня 2014 р. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з січня 2014 року відповідач [PERSON] не користуються вищевказаним житлом без поважних причин, відповідач [PERSON] - з літа 2012 р., а відповідач [PERSON] - з 1996 р., добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси які необхідно поновити. На спростування доводів позивача відповідачі всупереч вимогам ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надали суду доказів, котрі б підтверджували факт їх проживання у спірній квартирі або поважність причин не проживання у цій квартирі. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вони вважаються такими, що втратили право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідачі, не мешкаючи в спірній квартирі більше року без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. Відповідно до ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років (до вікової категорії якої відноситься малолітній син відповідачки [PERSON] - [PERSON], [INFO], є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. В судовому засіданні достеменно встановлено, що малолітній [PERSON] постійно мешкає зі своєю матір'ю [PERSON], та право користування малолітнього є похідним від права користування спірною квартирою відповідачко. [PERSON] В зв'язку з чим, [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування житлом, разом з малолітнім синос [PERSON] Суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON],оскільки вони не засновані на законі. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved