Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те що, він є власником будинку [ADDRESS]. Також у цьому будинку окрім нього, дружини і сина [PERSON] значиться зареєстрованим його син [PERSON], який там фактично не мешкає з червня місяця 2003 року і не є власником помешкання та не бере участі в утриманні житла. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися своєю нерухомістю, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду. [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав і просив задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач про час та місце проведення судових засідань повідомлявся у відповідності до ст. 74 ЦПК України належним чином за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законодавством порядку. До суду відповідач не з'явився, заяви про перенесення слухання справи чи можливих заперечень проти позову не надав. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, заперечень по суті позову вони не надали та у вирішенні справи покладалися на розсуд суду ( а.с.18,19). Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. З'ясувавши позиції позивача і третьої особи та перевіривши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], де він зареєстрований і мешкає з родиною ( а.с.3-5,10). Згідно довідки № 3288 від 27.07.2017 року уповноваженого виконавчого комітету Куп'янської міської ради Харківської області по квартальному комітету № 13 [PERSON] до складу сім'ї позивача за вищевказаною адресою входять: [PERSON], 1958 р.н., [PERSON], 1981 р.н. та [PERSON], 1983 р.н. ( а.с.9). Факт не проживання відповідача [PERSON]з 2003 року за місцем його реєстрації у будинку [ADDRESS], підтверджується комісійним актом б/н, складеним 27.07.2017 року позивачем спільно з двома сусідами та уповноваженим виконкому КМР Сіроклин О.І. (а.с.10). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилами статей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України гласить, що право власності є непорушним. Згідно ч.1, ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України (у випадку тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї протягом 6 місяців) та ст. 405 ЦК України (щодо членів сім'ї власника житла - понад рік). Крім того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, з цього слідує, що в разі тривалого не проживання особи за місцем реєстрації, що становить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, власник цього майна має право заявити вимоги, зокрема, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Надані суду докази свідчать, що відомості про можливі перепони для проживання відповідача у будинку позивача відсутні, на протязі тривалого часу помешканням він не користується, про що свідчить акт, за комунальні послуги і утримання будинку не сплачує, але з реєстраційного обліку не знімається та відсутні підстави для збереження за ним цього житлового приміщення. У зв'язку з чим, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, оскільки він, як власник нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, але реєстрація відповідача у належному йому будинку перешкоджає цьому, що призводить до порушення прав. На підставі цього, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог та можливість задоволення поданого ним позову. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved