Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача Лізінгової компанії ТОВ «ІГК» Інтерграндкепітал представництво м.Харків про стягнення неустойки за договором майнового лізингу, та відшкодування майнової і моральної шкоди. Протягом розгляду справи, до участі у справі за заявою відповідача було залучено як співвідповідача ТОВ «ІГК». /а.с.2-4, 36, 49, 64/ Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.04.2016 вищевказану цивільну справу у порядку ст.116 ЦПК України передано на розгляд Печерському районному суду м. Києва./а.с.135-136, 144/ Звертаючись до суду з даним позовом позивач послався на наступні обставини. 11 березня 2015 року між позивачем та відповідачем ЛК ТОВ «ІГК» в особі представника Кузнецової С.І. було укладено Договір №805181 майнового лізингу про придбання в розстрочку автомобіля «Фіат Добло», далі Договір. На виконання умов договору позивач сплатив аванс у відділенні банку в розмірі 30400, 00 грн., який в подальшому було передано на рахунки співвідповідача ТОВ «ІГК». Разом з тим, позивач не отримав від відповідача автомобіль. У зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про відкликання згоди на укладення Договору та повернення авансу. Крім того, 23 березня 2015 року позивач вручив повідомлення про розірвання договору представнику відповідача, однак відповідач повертати кошти відмовлявся. З урахуванням вказаних обставин, позивач звернутися до суду, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.06.2015 позов [PERSON] задоволено частково, відкликано згоду [PERSON] на укладення Договору та стягнуто з відповідача на користь позивача суму авансу у розмірі 30400, 00 грн., яка була передана за Договором, в частині вимог про визнання Договору недійсним відмовлено. Вказане рішення суду 19 червня 2015 року набрало законної сили. 30 червня 2015 року на підставі вищезазначеного рішення суду, Комінтернівським районним судом м. Харкова видано два виконавчих листа про примусове виконання рішення суду, які у встановленому законом порядку пред'явлено до виконання в Комінтернівський відділ Державної виконавчої служби Харківського РУЮ. За вказаних обставин, позивач, посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду та неповернення грошових коштів, просив суд на підставі положень ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», стягнути з відповідачів Лізінгової компанії ТОВ «ІГК» Інтерграндкепітал представництво м.Харків та ТОВ «ІГК» на його користь суму неустойки в розмірі 1% від простроченої суми у розмірі 30400, 00 грн. за кожен день затримки, розраховану позивачем за період, який становить 165 днів прострочення, починаючи з 30.03.2015, після спливу семи днів з 23.03.2015 - дати вручення відповідачу ТОВ «ІГК» повідомлення про відкликання згоди на укладення Договору, і до 11.09.2015, усього розмірі 50160, 00 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідачів на підставі ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» майнову та немайнову шкоду усього у розмірі 6809,86 грн., із розрахунку майнова шкода у розмірі 3404,93 грн. та моральна шкоди у розмірі 3404,93 грн. При цьому, обґрунтовуючи розмір майнової шкоди сумою понесених витрат позивача на планове лікування, на придбання квитків на потяг до Харкова та до Києва з метою відвідування офісів відповідачів, поточних витрат на поїздки до судів та виконавчої служби, витрат комісії банку у зв'язку зі сплатою авансу відповідачу, а також поштових витрат на листи відповідачу, суду, органам міліції та прокуратури. Моральна шкода визначена відповідачем у розмірі майнової, який позивач вважає достатнім./а.с.2-4, 157/ В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій серед іншого надав свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі. Також даною заявою позивач підтримав вимоги з зазначених в позові підстав та у розмірі заявлених сум до відповідача ТОВ «ІГК» як юридичної особи./а.с.157, 158, 161/ Ухвалою суду в судовому засіданні з розгляду справи 27.07.2016, у зв'язку з згаданою заявою позивача, суд на підставі ст.ст.30, 33 ЦПК України виключив Лізінгову компанії ТОВ «ІГК» Інтерграндкепітал представництво м. Харків з кола відповідачів у даній справі, оскільки представництво не є юридичною особою. Представник відповідача ТОВ «ІГК» у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином за відомою суду адресою, про причини своєї неявки суд не повідомив./а.с.159-160/ Суд, на підставі ч.1 ст.224 ЦПК України визнав можливим проводити судове засідання за відсутності позивача та представника відповідача у заочному порядку, оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у даній справі. Суд, дослідивши позов, заяви позивача та наявні в матеріалах справи дані та докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 11 березня 2015 року ЛК ТОВ «ІГК» в особі представника Кузнецової С.І. було укладено Договір №805181 майнового лізингу про придбання в розстрочку автомобіля «Фіат Добло», далі Договір./а.с.17/ Відповідно до п.2.1. договору, лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначеного у п. 3.1. цього договору), а лізингодавець зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. На виконання умов договору позивач аванс у відділенні ПАТ «ПриватБанк» банку в розмірі 30400 грн. Разом з тим, позивач не отримав від відповідача автомобіль. У зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором, позивач неодноразово звертався до відповідачами із заявами про відкликання згоди на укладення договору та повернення авансу, зокрема 16 березня 2015 року та 18 березня 2015 року. Крім того, 23 березня 2015 року позивач вручив повідомлення про розірвання договору представнику відповідача, однак відповідач повертати кошти відмовлявся. У березні 2015 року, позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача про відкликання своєї згоди на укладення договору, визнання договору недійсним та стягнення суми авансу. Вищезазначені обставини встановлені рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.06.2015 позов [PERSON] задоволено частково, відкликано згоду [PERSON] на укладення Договору та стягнуто з відповідача на користь позивача суму авансу у розмірі 30400, 00 грн., яка була передана за Договором, в частині вимог про визнання Договору недійсним відмовлено. Вказане рішення суду 19 червня 2015 року набрало законної сили. Вказане рішення суду 19 червня 2015 року набрало законної сили./а.с.29/ 30 червня 2015 року на підставі вищезазначеного рішення, Комінтернівським районним судом м. Харкова видано два виконавчих листа про примусове виконання рішення суду, які у встановленому законом порядку пред'явлено до виконання в Комінтернівський відділ Державної виконавчої служби Харківського РУЮ./а.с.33-34, 115-116/ Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що відповідач відмовляється повернути позивачу суму авансу, в той час коли рішення суду, яким відкликано його згоду на укладення договору лізингу та стягнення суми переданої за договором, набрало законної сили, відтак вважає, у відповідача виник обов'язок щодо сплати йому неустойки в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день затримки у розмірі 50160 грн., що на думку позивача узгоджується з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», посиланням на яку позивач обґрунтовує свої вимоги, регламентує правовідносини які виникають у споживача при укладенні ним договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. Згідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Аналіз положень вищенаведених положень ст.806 ЦК України, ст.11 Закону України Закону «Про захист прав споживачів», дає підстави для висновку, що до спірних правовідносин сторін, яки виникли на підставі Договору лізингу між сторонами, не підлягають застосуванню положення ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», яка регламентує правовідносини, які виникають у споживача при укладенні ним договору про надання споживчого кредиту. При цьому, як вбачається зі змісту Договору між сторонами, умови Договору не містять окремих елементів договору споживчого кредиту. Протилежні доводи позивача є безпідставними та ґрунтуються на хибному розумінні положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки правовідносини, які склалися між сторонами після укладення Договору лізингу за своєю правовою природою не є споживчим кредитом, відсутні підстави для застосування до відповідача передбаченої положенням ст.11 вказаного Закону відповідальності кредитодавця перед споживачем у виді неустойки за неповернення сплачених останнім коштів за договором споживчого кредиту. На наявність інших обставин та підстав в обґрунтування своїх вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 50 160,00 грн. позивач не посилався, іншого судом не встановлено. У зв'язку з відмовою вимог позову з приводу порушення прав споживача, не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди у порядку ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Також не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь майнової шкоди у розмірі 3404,93 грн., з огляду на наступне. В обґрунтування своїх вимог в цій частині позивач посилається на те, що 21 та 22 березня 2015 року він двічі намагався виїхати потягом до Харкова для повернення авансу, внаслідок чого поніс витрати. Крім того, зазначає позивач, ним були понесені витрати у зв'язку отриманням виконавчих листів, листування з відповідачем та витрати по сплаті комісії банку при зарахуванні авансового платежу за договором лізингу. Таким чином, вважає позивач, що вказані витрати є збитками у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 22 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України збитками є, зокрема, витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Виходячи з викладених в позові обставин, понесені позивачем витрати не є є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки були понесені позивачем не у зв'язку з відновленням своїх порушених прав в наслідок порушенням відповідачем зобов'язання, а з реалізацією свого права на розірвання укладеного Договору з власної ініціативи. Сума банківської комісії, сплачена позивачем при оплаті авансового платежу відповідачу також не є збитками, оскільки сплачена позивачем за послуги банку при здійсненні виконання умов Договору між сторонами, а не у зв'язку з вчиненням дій з метою відновлення порушених прав позивача. Відповідно до ст.79 ЦПК України витрати сторін, пов'язані з явкою до суду, відносяться до судових витрат, питання про стягнення та відшкодування яких вирішується судом, який вирішує справу. Крім того тим, самі по собі проїзні квитки не є належним доказом витрати позивача на явку до прокуратури, суду тощо, оскільки позивачем не надано суду доказів, що в дати прибуття до зазначених позивачем населених пунктів, останній відвідував ці установи. Також, позивачем не надано суду і даних про те, що погіршення стану здоров'я позивача сталося в наслідок не виконання відповідачем вимог позивача щодо повернення сплачених за Договором коштів. Також суд не приймає як неналежні докази копії квитанцій про оплату поштових відправлень до міліції, прокуратури та суду, оскільки квитанції не містять даних про зміст поштового вкладення. Виходячи з вищевикладеного, позов задоволенню не підлягає у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed