Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 10 травня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір лізингу №805-128, відповідно до якого останній зобов'язувався придбати у свою власність предмет лізингу - трактор МТЗ 82 та передати його у користування йому - позивачу, а він у свою чергу мав періодично сплачувати лізингові платежі відповідно до графіку. 10 травня 2016 року, за вказаним договором, позивачем перераховано на рахунок відповідача 38000 грн.. Вважає, що положення договору порушують його права, як споживача та є неправедливими, оскільки в договорі відсутні відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, інформація про предмет лізингу тощо. Крім того, зазначає, що спірний договір є нікчемним, оскільки, в порушення вимог ст.799 ЦК України, його не посвідчено нотаріально. У відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. На підставі ст.ст.215, 216, 799, 808 ЦК України, ст..6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсним договір лізингу №805-128 від 10 травня 2016 року, укладений між ним та ТОВ «Піреус Авто», стягнути з відповідача на його користь 38000 грн. та судові витрати за сплачений судовий збір. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення у справі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно до ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 10 травня 2016 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Піреус Авто» укладено договір лізингу (далі - договір), відповідно до п.2 якого, лізингодавець зобов'язувався придбати та передати лізингоодержувачу, на умовах встановлених договором, трактор МТЗ 82 Беларус 2013 року випуску, а останній зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі відповідно до графіку, що є частиною договору. Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. Пунктом 5.1 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить від 5 до 120 днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця першого лізингового платежу. 10 травня 2016 року позивач сплатив на користь відповідача перший лізинговий платіж в сумі 38000 грн., що підтверджується квитанцією про перерахунок коштів. Предмет лізингу позивачу передано не було. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст..628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи, що спірний договір не було посвідчено нотаріально, суд приходить до висновку, що такий договір є нікчемним. Така ж правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 грудня2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. З роз'яснень викладених у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи, що спірний договір є нікчемним, визнання його недійсним не вимагається. Зі змісту ч.1 ст.216 ЦК України вбачається, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позивач передав відповідачу 38000 грн. на виконання недійсного правочину, вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, за сплачений судовий збір, в сумі 551 грн. 20 коп., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial