Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. Зазначив, що з 2004 року проживає у квартирі [ADDRESS] , в яку його було поселено з дружиною\~ ДП Житомирський бронетанковий завод, якому належить 62/100 ідеальних часток квартири. У 2010 році отримав ордер на право зайняти дві кімнати в згаданій квартирі. З моменту поселення протягом 13 років позивач постійно, відкрито від свого імені проводить оплату за житлово-комунальні послуги, обладнав газове опалення, постійно робить поточні та капітальні ремонти. Інших осіб, крім сім`ї позивача, які б мали право на зазначене майно, немає. У зв`язку з наведеним просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 62/100 ідеальних часток квартири [ADDRESS] . У судове засідання з`явилися представник позивача [PERSON] , представник відповідача Малий М. С., представник третьої особи Попова Л. І. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач зареєстрований разом з дружиною та двома дітьми за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Новогуйвинського ВЖРЕКП від 04 серпня 2017 року № 924\~ (а.с. 14), сплачує кошти за житлово-комунальні послуги (а.с. 13, 31, 32). Крім того, підставою для зайняття вказаної квартири сім`єю відповідача стала видача 26.04.2010 року ордеру №000086 (а.с. 19, 20).\~\~\~ Спірні 62/100 частини квартири [ADDRESS] , згідно з договором купівлі продажу № 1967 від 23 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слюсар Л. А., Військова частина [NUMBER] (ДП Житомирський ремонтно-механічний завод) прийняла у власність (купила) 23 листопада 2004 року (а.с. 30). За інформацією Комунального підприємства Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради від 06 лютого 2018 року (а.с. 97) згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 45 на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , станом на 31 грудня 2012 року власником 62/100 частини квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу № 1967 від 23 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слюсар Л. А. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України) Як роз`яснено в пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала й не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом усього строку набувальної давності. Отже, право власності на майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин. Сам факт тривалого користування майном та догляд за ним не породжують права власності. На переконання суду, позивачем під час судового розгляду не було доведено суду наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, те, що йому не було відомо, що законним власником спірного приміщення є відповідач. Позивач протягом усього часу володіння майном повинен був бути впевненим, що на це майно не претендують інші особи й не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Отже, з огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що позивачу було відомо, що спірне житлове приміщення належить відповідачу, про що також було зазначено ним у позовній заяві, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed