Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом. В обґрунтування вимог зазначив, що з відповідачем він перебував в зареєстрованому шлюбі з 21.10.1988 р. по 03.11.2014 р. Відповідачем 09.10.1998 була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] за кошти зароблені під час перебування в Ізраїлі. Враховуючи, що спірна квартира була придбана під час шлюбу та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, позивача просить суд позов задовольнити та визнати за ним право власності на 1\\2 частину спірного майна. У судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи за своєї відсутності не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявилась з не відомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомляла. На підставі ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача, суд, вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, окрім того, суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в звязку з неявкою сторін, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у шлюбі з 21.10.1988 р., який рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області 23.10.2014 р. розірвано. Згідно договору купівлі продажу квартири від 09.10.1998 р., посвідченого державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори, відповідач [PERSON] придбала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом, або рішенням суду. Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що розглядаючи позови, повязані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 6074 СК). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. За таких підстав, оскільки з матеріалів справи підтверджено, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON], які мають право на поділ вказаного майна, при цьому, частки дружини та чоловіка в спірній квартирі, які являються неподільними речами, є рівними.

Outcome: approved