Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н, укладеного 10 липня 2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON], банком останньому було надано кредит на суму 29 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки. Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконував і станом на 15 січня 2018 року його заборгованість склала 30 808,1 грн. Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 30808,1 грн. та судові витрати. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 03 квітня 2018 року було відкрито провадження по даній справі, а ухвалою цього ж суду від 08 травня 2018 року справу було передано до Бородянського районного суду Київської області. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року було прийнято до провадження вказану цивільну справу, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам роз»яснено їх право на подання до суду відповідних заяв по суті справи. [PERSON] у встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк відзив на позов не подав, 18 липня 2018 року до суду від останнього надійшла заява щодо застосування строків позовної давності, а 21 серпня 2018 року відповідач надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що сума заборгованості, нарахована позивачем до стягнення, є перебільшеною, він /відповідач/ не відмовляється сплатити наявну у нього заборгованість, але у тому розмірі, який отримував, без сум штрафів та інших нарахувань, крім того просив відмовити у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 10 липня 2009 року відповідач підписав заяву, в якій обрав послугу щодо оформлення платіжної карти 55772129, з кредитним лімітом «нуль» гривень, базовою процентною ставкою 30 % річних, строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карки. В заяві зазначено, що заява, разом з умовами та правилами надання банківських послуг, з якими він /відповідач/ ознайомлений, як зазначено у тексті, становлять між ним /[PERSON]./ та банком договір про надання банківських послуг /а.с. 8/. При цьому, 07 березня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, посилаючись на те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов»язання за правочином не виконував, унаслідок чого станом на 15 січня 2018 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 30 808,1 грн., яка складається з: 377,28 грн. - заборгованість за кредитом, 24872,59 грн. - заборгованість за процентами, 3614,99 грн. - комісія, 1943,24 грн. - заборгованість по штрафам / а.с. 5-7/. Аналізуючи викладене та заяву відповідача від 21 серпня 2018 року, суд дійшов висновку, що факт виконання позивачем своїх зобов»язань за правочином та заявою б/н від 10 липня 2009 року, підтверджується, зокрема, поясненнями самого відповідача, викладеними у вказаній заяві від 21 серпня 2018 року, в яких він фактично частково визнає борг, будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх суду не надав. Таким чином, на переконання суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України і за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до положень ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Разом з цим, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ). Таким чином, за наданими позивачем умовами та правилами надання банківських послуг /а.с. 9-15/ між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру процентів, штрафів, пені, оскільки зазначені складові договору не містять підпису відповідача. Окрім іншого, позивач в розрахунку вказує комісію, однак, укладена між сторонами угода не містить положень про можливість стягнення із відповідача комісії. У відповідності до положень ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона ( комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони ( комітента ) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Доказів укладення між сторонами зазначеного правочину матеріали справи не містять і таких не надав позивач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції. У відповідності до положень ч. 11 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт ( надання послуг ) виникає необхідність у додаткових роботах ( послугах ), що не були передбачені умовами договору, виконавець зобов'язаний одержати від споживача дозвіл на виконання таких робіт ( надання послуг) . Будь-які додаткові роботи ( послуги ), виконані ( надані ) виконавцем без згоди споживача, не створюють для споживача будь-яких зобов'язань щодо їх оплати. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення процентів, штрафів, пені та комісії, враховуючи зазначене, є необґрунтованими, а відтак, зазначені вимоги не підлягають до задоволення. Крім цього, суд позбавлений можливості стягнути проценти за правочином на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, оскільки, позивачем не надано відповідного розрахунку, а з наявного розрахунку неможливо визначити їх розмір через відсутність окремих складових заборгованості, а саме: заборгованості на певну дату тіла кредиту. Отже, з точки зору суду, задоволенню підлягають лише позовні вимоги товариства в частині стягнення заборгованості за кредитом, що складається з поточної та простроченої заборгованості в розмірі 377,28 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку / а.с. 5-7/. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування заборгованості у вказаному розмірі - 377,28 грн. відповідач не надав. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач ухиляється від сплати боргу у добровільному порядку, то суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом в розмірі 377,28 грн., на підставі положень ст. 16, 638, 1046-1054 ЦК України, ст. 12, 13, 76-80, 263-265, 367, 374, 376 ЦПК України. Разом з цим, відповідач у своїх заявах від 18 липня 2018 року та від 21 серпня 2018 року просить застосувати строки спливу позовної давності, однак, враховуючи те, що своєю заявою від 21 серпня 2018 року [PERSON] фактично частково визнав борг, а позов заявлено 07 березня 2018 року, згідно розрахунку позивача, останній черговий платіж по погашенню суми заборгованості відповідач здійснив 15 червня 2015 року, чим перервав строк позовної давності, то вказані клопотання не підлягають задоволенню на підставі положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1762 грн.

Outcome: partial