Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом в якому просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 23.01.1983 року, на житловий будинок № 18 по вул. 1-ій Пересипській, м.Одеси, загальною площею в 28,3 кв.м. (кухні в 12,6 кв.м.; жилої кімнати площею 15,7 кв.м.). Представник позивача надала до суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач до суду не зявилась надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги визнали. Згідно частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], придбала за договором купівлі-продажу 3/5 частин житлового будинку № 18 по вул. Пересипська в м.Одесі. Дана угода посвідчена 4-ою державною конторою м.Одеси 09.12.1970 р., що зареєстровано у реєстрі за № 15453. Площа житлового будинку складалася з 2-х кімнат: 24,3 кв.м. та 18 кв.м., а також кухні у 9 кв.м. Земельна ділянка складає 0,899 га, що підтверджується технічним паспортом. [PERSON] є матірю [PERSON], яка 24.09.1980 року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно акту від 11.11.1997 року спірний будинок підтоплювався ґрунтовими водами, у звязку чим [PERSON] була змушена провести реконструкцію будинку. Був піднятий фундамент та із зруйнованої кімнати площею 24 кв.м. було використано каміння для споруди кухні. Загальна площа після реконструкції становить: житлова - 15,7 кв.м., кухня - 2,6 кв.м. З 1970 р. і по теперішній час позивачка мешкає у вищевказаному будинку. На спадщину в 2012 р. стала претендувати дочка померлого брата позивачки [PERSON] - [PERSON]. Рішенням Суворовського райсуду м.Одеси від 09 грудня 2014 р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину від 14.03.1984 р. на імя [PERSON] на отримання грошового вкладу був повністю задоволений. Суд визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину від 14.03.1984 р. на імя [PERSON] Рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 9 грудня 2014 р. ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.07.2015 р. залишено без змін. Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 26 листопада 2015 р. ухвалив рішення Суворівського райсуду від 09 грудня 2014 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 0 і липня 2015 р. - залишити без змін. Всіма судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] було фактично прийнято спадщину після смерті спадкодавця, так як постійно проживає в будинку. З технічного паспорту КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» ця будова в м. Одесі, по 1-ій Пересипській, буд.№ 18 зареєстрована під номером 145-73-1646 (інвентаризаційна справа № 6319). Власник будівлі - [PERSON]. Постановою Верховної Ради України 1990 р. визначено, що всі обєкти самочинної будівлі мають статус будівель, якщо вони були забудовані 1990 р. Крім того, 24.05.2015 р. узаконені самочинні будівлі рішенням № 79 Міністерством регіонального розвитку «До прийняття в експлуатацію і проведення технічних обстежень індивідуальних і садових, дачних, господарських будівель і споруд, які збудовані без дозволу будівельних робіт». Самочинна будівля матері позивачки вважається узаконеною, а тому [PERSON] має право на визнання права власності на спадщину - будівлі № 18 по 1-ій Пересипській в м.Одесі. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 234 ЦПК України суд розглядає цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Стаття 41 Конституції України та 328 ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до розяснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1 - 3 - 94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 року №12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється наступне: - оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об''єктах, що збудовані до 05.08.1992 року, тобто до прийняття Постанови КМУ від 05.08.1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Беручи до уваги, що вище зазначений будинок був збудований до 05.08.1992р., тому громадяни, які збудували такі житлові будинки до 05.08.1992р. могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Таке право перейшло в порядку спадкування до позивача після смерті її батька. Згідно з п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Мінрегіону України від 19.03.2013 року №95 (який діяв на час відкриття спадщини), закінчені будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальні (садиби) житлові будинки не підлягають прийняттю в експлуатацію. Документом, який засвідчує відповідність таких обєктів вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Отже, оскільки, житловий будинок збудований до 05.08.1992р., на відведеній для цього земельній ділянці у відповідності до дозволу органів місцевого самоврядування і набув статусу майна з часу завершення будівництва, так як цивільне законодавство, що діяло в той час, не передбачало обов'язкової реєстрації речових прав на житловий будинок, суд вважає, що спадкодавець правомірно набув право власності на нього, а відтак зустрічний позов відповідачів, які не мають іншого способу захисту своїх прав, підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом визнання за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на спадкове нерухоме майно: будинок № 18 по вул. 1-ый Пересипськый, м. Одеси, загальною площею в 28,3 кв.м. (кухні в 12,6 кв.м.; жилої кімнати площею 15,7 кв.м.). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: approved