Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсною довіреність від 8 січня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 12, від його імені на імя його сина відповідача - [PERSON], та в наслідок чого, визнати також недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 11 червня 2013 року, укладені між співвідповідачами [PERSON] та [PERSON], посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], кадастровий № 3221480901:01:026:0097, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за реєстровим № 1014; кадастровий № 3221480901:01:026:0098, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 1015; кадастровий № 3221480901:01:026:0107, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 1016. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на час укладення спірного правочину (довіреності) він переніс тяжку онкофоробу і в повній мірі не усвідомлював значення своїх дій, а тому, він є недійсним та, як наслідок, недійсними є договори купівлі-продажу належних йому земельних ділянок. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні вимоги позову визнав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, заперечували проти його задоволення. В остаточне судове засідання безпосередньо відповідач [PERSON] не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду він не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. У відповідності до положень ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до положень ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Відповідно до положень ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з положеннями ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом положень ст.240 ЦК України вбачається, що представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 та ч.2 ст.248 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, при припинені представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Як вбачається з положень ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи Відповідно до положень ст.ст.377 і 392 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до положень ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом достовірно встановлено, що 8 січня 2013 року позивач на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 12, уповноважив свого сина відповідача по справі [PERSON], розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, а саме: земельними ділянками: кадастровий № 3221480901:01:026:0097, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 3221480901:01:026:0098, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № 3221480901:01:026:0107, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в с. Велика Солтанівка Васильківського району Київської області по провулку Луговий та Луговий «а». В подальшому, а саме 11 червня 2013 року співвідповідач [PERSON] уклав договори купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна з [PERSON], які були посвідчені приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], відповідно за реєстровими №№ 1014,1015, 1016. Проте, згідно виписки із медичної кари амбулаторного хворого від 4 вересня 2015 року Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України, вбачається, що [PERSON] вперше звернувся до консультативно-поліклінічного відділення Інституту в квітні 2012 року та був виставлений діагноз: органічний розлад суддиного ґенезу з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням. В жовтні 2012 року переніс тяжкий депресивний епізод, при оглядах 24.12.2012 та 09.01.2013 роках відмічалась психотична симптоматика. У відповідності до висновку судово-психіатричної експертизи №267ц від 28.10.2015 року, позивач [PERSON] на час укладення довіреності 8 січня 2013 року страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу із депресивними параноїчними розладами та помірно вираженим слабоумством. За своїм психічним станом він не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними. За висновком повторної судово-психіатричної експертизи КЗ «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні», призначеної саме за клопотанням представника відповідача [PERSON], № 29 від 20.04.2016 року, заявник [PERSON], на час укладання спірної довіреності мав ознаки «психічного розладу у вигляді органічного розладу особистості судинного захворювання головного мозку з депресивними і параноїчними симптомами», а тому, не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, в судовому засіданні доведений факт того, що на час укладення довіреності 8 січня 2013 року позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій, тобто в силу вимог ст. 203 ЦК України не мав повного обсягу цивільної дієздатності, а тому вищезазначений правочин та укладені на його підставі договори купівлі-продажу трьох земельних ділянок підлягають визнанню недійсними. На підставі наведеного та

Outcome: approved