Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 12 серпня 2013 року [PERSON] отримав у позику від позивача 10 000,00 грн., які зобов'язувався повернути до 12.11.2013 року. Факт передання позики у вищевказаній сумі, а отже укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою, власноручно складеною [PERSON] Однак, в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач позику в зазначений строк не повернув, на прохання про повернення коштів ніяким чином не відреагував, зустрічей з позивачем уникає. У випадку несвоєчасного повернення позичених коштів відповідач зобов'язувався сплачувати позивачу відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 10 відсотків від суми позики за кожен календарний місяць прострочення повернення позичених коштів. Станом на 13.01.2014 року нараховані проценти за договором позики становлять 2 000,00 грн. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача 12 000,00 грн. боргу за договором позики від 12.08.2013 року, а також судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, проте подав суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просить суд його задоволити. Водночас просить врахувати, що після подання позовної заяви до суду відповідач повернув йому 700,00 грн., тому в цій частині просить рішення суду до виконання не звертати. Позивач просить провести розгляд справи без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Галичина». Суд, за згодою позивача та, враховуючи вимоги ст.ст.224-226 ЦПК України, вважає, що справу слід розглянути заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів, яких достатньо для вирішення позову по суті. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 12 серпня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 10 000,00 грн., про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с.3, 18). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається зі змісту розписки, [PERSON] зобов'язався повернути борг до 12.11.2013 року. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості,що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Підставою для задоволення позовних вимог є невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо повернення суми боргу. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як видно зі змісту розписки, у випадку несвоєчасного повернення позичених коштів відповідач зобов'язувався сплачувати позивачу відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 10 відсотків від суми позики за кожен календарний місяць прострочення повернення позичених коштів (а.с.3, 18). Станом на 13.01.2014 року нараховані проценти за договором позики від 12.08.2013 року становлять 2 000,00 грн. Таким чином, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити та стягнути з відповідача на користь позивача 12 000,00 грн. боргу за договором позики від 12.08.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. Оскільки під час розгляду справи відповідачем добровільно частково погашено заборгованість за договором позики, то рішення суду в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за договором на суму 700,00 грн. - не звертати до виконання. На підставі викладеного, ст.ст.536, 1046,1047,1049, 1051 ЦК України,

Outcome: approved