Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить: - припинити стягнення аліментів з нього [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]; - визначити місце проживання [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], зі своїм батьком [PERSON], [INFO] (а.с.2-7). Свої вимоги мотивує тим, що згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області визначено місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також стягнуто з нього аліменти на\~ утримання сина [PERSON]. Однак, в грудні 2017 року, син покинувши матір, сам приїхав в м. Болград, Одеської області з м.Одеси, де він проживав з відповідачкою, пояснивши свій вчинок тим, що він не хоче жити з матір'ю тобто з [PERSON], у зв'язку з тим, що вона його дуже ображає, знущається над ним, часто вчиняє його побиття, не розуміє його, і він хоче жити надалі з батьком [PERSON]. Зазначене стало приводом\~ для звернення до суду. Ухвалою суду від 22.03.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 18.04.2018 року о 13:00 годині. В підготовчому засіданні відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON], третя особа Болградська районна державна адміністрація Одеської області про відібрання дитини (а.с.42-46), проте лише в одному екземплярі, в звязку з чим було оголошено перерву для можливості усунення відповідачем недоліків та надання копій зустрічного позову та доданих до нього документів за кількістю сторін по справі. Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 08.05.2018 року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Болградська районна державна адміністрація Одеської області про відібрання дитини та об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні позивача без самостійних вимог Болградська районна державна адміністрація Одеської області в особі Органу опіки та піклування про припинення стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, та оголошено перерву в підготовчому розгляді справи до 10:00 години 11.07.2018 року, надавши можливість відповідачу за зустрічним позовом подати письмовий відзив на зустрічний позов, а третій особі подати письмові пояснення. 11.07.2018 року підготовчий розгляд справи знято з розгляду у зв'язку з відрядженням головуючої судді та призначено на 14:00 годину о 06.08.2018 року. 06 серпня 2018 року судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 10.09.2018 року о 09:00 годині. Втім в призначений час відповідач [PERSON] до суду не прибула, причини неявки не повідомила. В судовому засіданні 19 вересня 2018 року позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні. Надав пояснення з підстав зазначених в позові. Пояснив, що у них з відповідачем є спільний син, [PERSON], [INFO], який з чотирьох років до грудня 2017 року проживав з матірю, тобто відповідачем в м. Одеса. Регулярно на усі канікули приїздив до нього в м. Болград, проживав в його теперішній сімї, відпочивав. Проте, приїхавши в грудні 2017 року, категорично відмовився повертатися до матері, стверджуючи, що він з матірю не може знайти спільної мови, що мати його ображає, інколи завдає побої, з сестрою також вони не ладять. Він, позивач, як батько не міг силою заставити сина повернутися до матері, тому і погодився з вибором сина. Через якийсь проміжок часу, син [PERSON] був влаштований в Болградську середню школу, де навчався, навіть потоваришував з однокласниками. Наразі він, позивач з усією сімєю переїхали проживати в [INFO], де він відкрив своє власне СТО, є приватним підприємцем, житло на даний час винаймають, проте займаються питанням купівлі приватного будинку, аби для всієї його великої родини було достатньо місця, та створені комфортні умови. Від другого шлюбу він має двох доньок, які мають хороші відносини з сином, дружина також дуже добре ладить з сином, сварок і непорозумінь між ними не виникає. Усі діти ходять до школи в м.Ізмаїл. У сина дійсно не дуже гарні успіхи в навчанні, проте він, як батько буде приділяти більше уваги його навчанню. Крім того, він не має наміру перешкоджати будь-яким чином спілкуванню сина з матірю та бабусею. Навпаки розяснює сину, що вони також його рідні люди, і з ними потрібно находити спільну мову. Просив його позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] відмовити. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним [PERSON] у судовому засіданні наполягав на клопотанні про допит свідків: [PERSON], [PERSON]. Крім того просив під час судового розгляду заслухати думку неповнолітнього [PERSON], питання про місце проживання якого вирішується по даній справі. Суду пояснив, що по-перше, неповнолітня особа, яка досягла чотирнадцяти років вправі самостійно вирішувати питання щодо свого місця проживання, тобто з батьком чи з матірю. По-друге, відповідач має усі можливості для належного виховання та матеріального забезпечення сина, та усієї сімї. Характеризується виключно позитивно, є приватним підприємцем, має стабільні доходи, забезпечений житлом, вирішує питання наразі покращення та збільшення житлових умов. Ніякого негативного впливу на дитину не вчиняє, навпаки розяснює про те, що з матірю, з бабусею необхідно підтримувати добрі стосунки, спілкуватися, і з повагою до них ставитися. Щодо не досить гарних успіхів у навчанні, то звернув увагу, що [PERSON], проживаючи з матірю, та відвідуючи одну з Одеських шкіл, також не виявляв прихильності до навчання. Просив врахувати висновок органу опіки та піклування, який вважав за доцільне визначити місце проживання з батьком. Наполягав на задоволенні первісних вимог позивача, та на відмові в задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом визнала первісні позовні вимоги повністю. Провадження за її зустрічним позовом просила закрити, оскільки відмовляється від своїх позовних вимог про негайне відібрання дитини (а.с.117). Пояснила, що поспілкувавшись з сином [PERSON], він їй повідомив, що бажає проживати з батьком. Оскільки сину вже чотирнадцять років, він вправі вирішувати самостійно з ким із батьків йому проживати. Проте вважає, що батько все ж таки негативно впливає на сина, який почав їй грубить, зневажливо ставитися, не бажає з нею, матірю спілкуватись, що дуже її ображає, адже вона стільки років його виховувала, піклувалась про нього, забезпечувала матеріально, не перешкоджала у спілкуванні з батьком. На її погляд, батько [PERSON] не зможе йому дати все те, що може вона, адже вона краще знає, що потрібно сину. Вона розуміє, що у сина перехідний вік, складний характер, і що він потребує чоловічої підтримки, тому не заперечує щодо визначення місця проживання сина з батьком. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову та закриття провадження за зустрічним позовом. Відповідно до Конституції України та Сімейного Кодексу України, держава бере на себе обовязок щодо охорони сімї, дитинства, материнства та батьківства, а також створення умов для зміцнення сімї. При вирішенні сімейних спорів судді керуються загальними вимогами цивільного процесу, із застосуванням матеріально-правової норми, яка регулює відповідний вид суспільних відносин в залежності від досліджених в судовому засіданні обставин справи, а саме: - Сімейним Кодексом України, - Законом України «Про охорону дитинства», - Декларацією прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, - Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р. - Конвенцією про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (дата підписання 19.10.1996 р., дата ратифікації Україною 14.09.2006 р., дата набрання чинності для України 01.02.2008 р.). Також суд враховує правові висновки викладені у постановах Верховного суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Дані відносини стосуються сімейних правовідносин і регулюються нормами сімейного законодавства: ст.ст.160 ч.3, 161 ч.1 Сімейного Кодексу України, відповідно до яких якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.09.2002 року, який розірвано за рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2005 року, справа № 2-6513-2005 року (а.с.15). Від цього шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження\~ серії І-ЖД № 214604 (а.с.11). На підставі висновку органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Одеської області від 27.11.2008 року за № 02/21-2452, [PERSON], як батьку дитини було визначено порядок спілкування з сином (а.с.14). 24.06.2009 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, справа № 2о-1532-09 постановлено заочне рішення, яким визначено місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з матірю, [PERSON] (а.с.16). Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2009 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини усіх доходів, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 13.04.2006 року до досягнення сином повноліття до 18.08.2022 року (а.с.17). З 26.12.2008 року позивач перебуває у шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 098986 від 26.12.2018 року (а.с.24). \~ \~ \~ \~Від цього шлюбу позивач має двох доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.25-26). \~ \~ \~ \~Позивач зареєстрований за адресою: [INFO] разом з дружиною та двома доньками (а.с.19). \~ \~ \~ \~Сімя проживає в благоустроєній квартирі, що підтверджується Актом обстеження умов проживання складеного комісією Служби у справах дітей Болградської РДА Одеської області від 03.04.2018 року (а.с.91). Орган опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації Одеської області розглядуючи заяву про визначення місця проживання сина позивача - [PERSON] з батьком [PERSON], на засіданні заслухала думку і позицію батьків дитини, а також їх сина [PERSON], який категорично висказався, що бажає проживати з батьком. За наслідками розгляду цієї зави орган опіки та піклування прийняв висновок, що вважати доцільним визначити місцем проживання [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], [INFO] (а.с.70). Суд приймає до уваги позицію відповідача, яка позовні вимоги визнала, і не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з батьком. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному звязку у їх сукупності. Оскільки відповідач позов визнала, і визнання нею позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що заяву відповідача про визнання позовних вимог слід прийняти, долучити до матеріалів справи, і покласти в основу даного рішення. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Декларації прав дитини від 29.11.59 року (принцип 2), (мова оригінала): «ребёнку должна быть обеспечена специальная защита и предоставлены возможности и благоприятные условия, которые позволяли бы ему развиваться физически, умственно и нравственно, духовно и в социальном отношении здоровым и нормальным путём и в условиях свободы и достоинства; (принцип 6) ребёнок для полного и гармоничного развития его личности нуждается в любви и понимании. Он должен, когда это возможно, расти на попечении и под ответственностью своих родителей и во всяком случае в атмосфере любви и моральной и материальной обеспеченности». \~ \~ \~ \~ Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її місця проживання (ч. 2 ст. 171 СК України). \~ \~ \~ \~ Стаття 12 Конвенції ООН про права дитини стверджує, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. В судовому засіданні за участю представника органу опіки та піклування, а також представника позивача, однак у відсутність батьків, судом було заслухано думку дитини [PERSON], який суду пояснив, що він раніше проживав з матірю в м.Одеса, де ходив до школи. Однак, останнім часом він не знаходить спільної мови з матірю, яка його ображає, знущається, застосовує побиття інколи за діло, а інколи просто так. Зі старшою сестрою [PERSON] йому також важко спілкуватися, між ними часто виникають сварки. В сімї батька йому спокійно, в нього склалися гарні стосунки з дружиною батька та сестрами. Батько його навчає різному ремеслу, з ним він проводить багато вільного часу, вони спілкуються, будують плани на майбутнє. До школи він ходить, бажає вчитися, хоча не все у нього виходить. Мріє отримати професію, та відкрити свою особисту справу. Вважає, що батько зможе йому в цьому допомогти та багато чому навчити. При цьому був категоричним в своєму рішенні, та стверджував, що бажає проживати з батьком. Якщо мати перестане його ображати, та називати зрадником, він з нею буде спілкуватися та підтримувати стосунки, мати він кохає. Суд також приймає до уваги висновок ВС, викладений в постанові від 06 вересня 2018 року у справі № 644/9094/16-ц, в якому ВС підкреслив, що у суді апеляційної інстанції установлено, що дитина значно більше прихильна до батька, ніж до інших членів родини, має з ним більш тісний емоційний зв'язок та виявив бажання проживати разом із батьком. Таким чином, Верховний Суд у цій постанові зазначив, що судами враховано зазначені обставини та покладено обов'язок по догляду за дитиною на батька, а не на сторонніх осіб, крім того, малолітній син вказав, що жінка з якою спілкується батько добре до нього ставиться. Щодо, рекомендації органу опіки та піклування, Верховний Суд зазначив, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. З огляду на викладене, Верховний Суд вирішив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки ними повно та всебічно досліджено матеріали справи, враховано інтереси та бажання дитини, а тому касаційну скаргу залишив без задоволення, а рішення без змін. З урахуванням обставин справи та тих фактів, які були встановлені під час судового розгляду, суд приходить до висновку, що проживання неповнолітнього [PERSON] слід визначити з батьком [PERSON], що буде відповідати інтересам дитини, забезпечувати належні умови для її фізичного та духовного розвитку, підстав стверджувати, що подальше проживання з батьком зможе зашкодити його розвитку, немає. Щодо припинення стягнення аліментів. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як було встановлено судовим розглядом, на підставі заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2009 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини усіх доходів, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 13.04.2006 року до досягнення сином повноліття до 18.08.2022 року (а.с.17). На підставі цього рішення було видано 20.10.2016 року виконавчий лист №500/1875/16-ц, який предявлено до виконання (а.с.61). Згідно довідки Ізмаїльського обєднаного пенсійного фонду України з [PERSON] утримуються аліменти, станом на квітень 2018 року в розмірі 726.00 гривен (а.с.62). Враховуючи те, що місце проживання дитини [PERSON], на утримання якого стягуються аліменти з батька [PERSON] визначено судом саме з батьком, то відсутні правові підстави для продовження стягнення аліментів з батька, оскільки положеннями Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти стягуються на утримання дитини на користь того з батьків з ким проживає дитини. Щодо вимог за зустрічним позовом. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано заяву про закриття провадження за цим позовом в звязку з її відмовою від позовних вимог (а.с.117). Відповідно до п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо, позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Згідно ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Приймаючи до уваги однозначну позицію позивача за зустрічним позовом [PERSON], враховуючи думку інших учасників справи, суд вважає за доцільне закрити провадження по даній справі, у зв`язку із відмовою позивача від позову. Таким чином, провадження за зустрічним позовом підлягає закриттю, у зв`язку із відмовою позивача від позову. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у звязку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Таким чином на підставі викладеного і

Outcome: approved