Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, у якій просив суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник в обґрунтування позовних вимог зазначили наступне. Договір дарування, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], був укладений в письмовій формі 21 грудня 2012 року та був посвідчений державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори; предметом вказаної угоди була квартира [ADDRESS]. Батько позивача - [PERSON], помер [INFO] року, і за життя зареєструвати за собою право власності на квартиру [ADDRESS], не встиг. Враховуючи, що існують перешкоди у реалізації права позивача на спадкування за законом, останній вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 25.02.2016 року, представник відповідача не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 80), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі та визнанням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 23). В судове засідання, призначене на 25.02.2016 року, представник третьої особи не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 79). Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, а визнання позову прийняттю з наступних підстав. З матеріалів справи судом вбачається, що вказана справа є справою про визнання права власності нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Судом встановлено, що батько позивача - [PERSON], помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 21.02.2015 року Коломацьким відділом РАЦС РС Коломацького РУЮ Харківської області, актовий запис № 12 (а.с. 8). Позивач звернувся до Коломацької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS]. Відповідно до інформації Коломацької державної нотаріальної контори від 20.08.2015 року за № 496/02-17, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачеві було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 5). Судом встановлено, що до укладення договору дарування, квартира [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.12.1996 року Коломацької РДА Харківської області на підставі розпорядження № 106 від 09.12.1996 року. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Як зазначено позивачем в позові, 21 грудня 2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений Назарько Н.С., державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори Харківської області 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 460, що підтверджується копією угоди (а.с. 7). Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту Договору дарування від 21 грудня 2012 року судом встановлено, що при його укладанні сторонам було вказано про державну реєстрацію даного договору та повідомлено, що право власності підлягає державній реєстрації у Коломацькому МКПТІ (а.с. 7). У той же час, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, позивачем до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За таких умов, договір дарування квартири потребує обов'язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Тобто, внаслідок недотримання сторонами договору дарування нерухомого майна вимог щодо його державної реєстрації, такий договір не може вважатися укладеним в силу норм ч. 3 ст. 640 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 214, 360-7 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Так, постановою Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір дарування житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Такими обставинами у розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України у розглянутій справі є обставини, визначені рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 22.10.2015 року у справі за позовом [PERSON] до Державної реєстраційної служби Коломацького РУЮ, Коломацької селищної ради Харківської області, третя особа: Коломацька державна нотаріальна контора про визнання договору дійсним та визнання права власності. Визнано, що Договір дарування квартири [ADDRESS] не є дійсним, оскільки не є укладеним в силу норм ч. 3 ст. 640 ЦК України та не створює прав та обов'язків для сторін. Вказане рішення набрало законної сили 15.11.2015 року (а.с. 69-73). Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON], який помер [INFO] року, права власності на квартиру [ADDRESS] не набув, то вказаний об'єкт нерухомості до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті, не входить. Таким чином, відсутні будь-які підстави для визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], у порядку спадкування після померлого [INFO] року батька позивача: [PERSON], як за спадкоємцем першої черги спадкування. Враховуючи викладене, суд вважає, що вищезазначений договір дарування є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, а тому право власності за вказаним договором спадкодавець не набув; права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини за вказаним договором до складу спадщини не входять, а тому підстави для визнання за [PERSON] права власності на квартиру в порядку спадкування за законом - відсутні, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, а визнання позову відповідачем не підлягає прийняттю, оскільки таке визнання є таким, що порушує публічний порядок. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме: витрати зі сплати судового збору позивачеві не відшкодовуються. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed