Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою до відповідача, посилаючись на те, що 01.07.2013 року між КС «Мікрокред та [PERSON] укладено кредитний договір №353/1, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 82 800 грн. на умовах строковості, зворотності, платності під 72% річних, а відповідач зобов»язувався проводити сплату нарахованих процентів і погашення чатсини кредиту щомісяця не пізніше 1 числа вказаного в графіку платежів. Кінцевий термін погашення 01.01.2014 р. Відповідач порушив умови кредитного договору і має заборгованість на загальну суму 50947, 12 грн. Тому просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору та судовий збір в розмірі 509,47 грн. В судове засідання представник позивача не з»явився, про причину неявки не повідомив. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю. Представник відповідача, позов не визнав та пояснив, що дійсно була укладена кредитна угола від 19.04.13 р №315 на суму 82 000 грн., вказані кошти були отримані відповідачем. В рахунок забезпечення повернення кредиту, позивачу було передано в заставу мобільні телефони, вартість яких, перекриває отриманий кредит, а також підписаний договір застави майна №315. При пред»явлені позову КС «Мікрокредит» не вказала суду про те, що кредитний договір перепідписувався декілька разів. Так за викликом позивача, відповідач 13.05.13 р. з»явився до кредитної спілки нібито для підписання деяких документів, де йому був поданий новий кредитний договір №329 на суму 81 100 грн та договір застави майна №329 - мобільних телефонів. В подальшому, знову було вручено для підписання кредитний договір №331, Але вже на суму 42 840 грн. та договір застави майна №331 - мобільних телефонів, які Були продатовані 13.05.13р. 01.07.2013 року за ініціативою позивача відповідачем було підписано новий кредитний договір №353/1 на суму 82 800 грн. та договір застави майна №353/1 - мобільних телефонів, що і лягло в основу позову. На час дії кредитних взаємовідносин, відповідачем сплачувались проценти за користування кредитом та в усному порядку між представником позивача та відповідачем було домовлено про те, що дана установа претензій до [PERSON] не має і кредитний борг вважається погашеним. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. За правилами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 19.04.2013 року між КС «Мікрокредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №315, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 80 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 19.05.2013 року. В рахунок забезпечення повернення кредиту, укладено також догорів застави №315 позивачу було передано в заставу мобільні телефонии «IPhone 4S» у кількості 30 шт. 13.05.2013 року між КС «Мікрокредит» та [PERSON] укладено новий кредитний договір №329, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 81 100 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 13.05.2014 року. В рахунок забезпечення повернення кредиту, укладено також догорів застави №329 позивачу було передано в заставу мобільні телефонии «IPhone 4» у кількості 35 шт. 13.05.2013 року між КС «Мікрокредит» та [PERSON] укладено ще один кредитний договір №331, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 42 840 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 13.06.2013 року. В рахунок забезпечення повернення кредиту, укладено також догорів застави №331 позивачу було передано в заставу мобільні телефонии «IPhone» у кількості 23 шт. 01.07.2013 року між КС «Мікрокредит» та [PERSON] укладено новий кредитний договір №353/1, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 82 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік, з кінцевим терміном повернення до 01.01.2014 року. В рахунок забезпечення повернення кредиту, укладено також догорів застави №353/1 позивачу було передано в заставу мобільні телефонии «IPhone 4» у кількості 21 шт. Судом також встановлено, що відповідач не належним чином ознайомлений зі змістом кредитних договорів, хоча вони і засвідчені його особистим підписом; однак його умови ним спростовуються, оскільки як зазначив відповідач він був знайомий зі співробітниками КС «Мікрокредит» та був впевнений у чесності та порядності спілки, а тому погоджувався на перепідписання договорів, оскільки його запевняли, що це є суто формальністю. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, мотивуючи тим, що 01.07.2013 року між КС «Мікрокред та [PERSON] укладено кредитний договір №353/1, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 82 800 грн. на умовах строковості, зворотності, платності під 72% річних, а відповідач зобов»язувався проводити сплату нарахованих процентів і погашення чатсини кредиту щомісяця не пізніше 1 числа вказаного в графіку платежів. Кінцевий термін погашення 01.01.2014 р. Відповідач порушив умови кредитного договору і має станом на 14.04.2014 року заборгованість на загальну суму 50947, 12 грн., яка складається з основної суми боргу - 21 840, 83 грн., процентів - 3 080, 44 грн., пені - 26 025, 85 грн. Проте, як вбачається з вказаного кредитного договору №353/1 від 01.07.2013 року, відсотки за користування кредиту встановлені з розрахунку 18 % річних, а не 72% як зазначив позивач. Разом з тим, п.3.3 вказаного договору встановлений графік повернення платежів, який розпочинається з 01.08.2013 року та закінчується 01.01.2014 року. При цьому розрахунок заборгованості не містить помісячного нарахування сум процентів та пені на основну суму боргу. А основа сума боргу відповідно до розрахунку складає 21 840 грн. 83 коп., однак згідно цього ж розрахунку вбачається, що сума видана - 82 800 грн., сплачено всього - 61 000 грн. 02.07.2013 року, а з цього випливає залишок - 21800 грн., а не як зазначає позивач. Таким чином наданий позивачем розрахунок заборгованості, на думку суду, не є належним доказом у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки не містить складових, з яких складалася заборгованість за тілом кредиту та процентами, період, за який нарахована заборгованість, що не дає можливості суду перевірити правильність нарахування заборгованості. Як видно з копій квитанцій наданих відповідачем від 25.06.2013р., 15.07.2013 р., 23.07.2013 р., ним здійснювалась сплата по кредиту згідно договору №331 від 13.05.2013 року на користь КС «Мікрокредит». Суд також враховує й ту обставину, що позивачем не вказано у своєму позові, що кредитний договір між сторонами перепідписувався декілька разів та на яких підставах, позов містить ряд розбіжностей з заявленими позовними вимогами, так позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що на адресу відповідачів [PERSON], та [PERSON] направлявся лист попередження від 28.11.2013 року, що ніякого відношення до вказаної справи не має, таким чином даний позов має ряд невідповідностей вимогам позивача обставинам справи та наданим суду доказам. Суд критично відноситься до п.4 договору застави №353/1 від 01.07.2013 року, в якому вказано, що протягом усього терміну дії даного договору майно перебуває на відповідальному зберіганні, у володінні й користуванні за призначенням заставодавця за адресою: 08500, [ADDRESS]. Оскільки в судовому засіданні з пояснень відповідача, встановлено, що саме заставне майно виступало гарантом видачі коштів, оскільки КС «Мікрокредит» працює як ломбард, кошти надаються за зданий товар. При цьому в позові визначена ціна заставного майна, а саме телефону «IPhone 4», ринкова вартість якого становить 9 000 грн., а кількість переданих в заставу телефонів за договором застави №353/1 становить 21 штука. Також п. 6 вказаного договору передбачає, що при простроченні повернення суми кредиту більш ніж на 7 календарних днів, заставодавець зобов»язаний самостійно передати заставне майно заставодержателю, проте позивачем не вказано та не надано доказів того, чи передано це майно КС «Мікрокредит», чи застосований п. 7 цього договору, та чи реалізовано заставне майно та за якою ціною. Разом з цим, позивачем не надано суду довідку з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, з якої б вбачалось, якими видами діяльності має право вона займатись. Крім того, згідно вимоги КС «Мікрокредит» від 18.03.2014 року про усунення порушення кредитного договору вказано, що з дати укладення договору №353/1 від 01.07.2013 року на суму 82 800 грн., [PERSON] не здійснено жодної проплати, однак у вимозі сума залишку основного боргу складає 21 840,83 грн. Суд вважає, що відповідно до ст. ст. 58, 60 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження коли був укладений кредитний договір на яких умовах, чому він декілька разів змінювався, розмір та період заборгованості відповідача по кредитним зобов'язанням, розмір процентів, доля заставного майна. Згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed