Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним та скасувати договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та Калинівською селищною радою Васильківського району Київської області від 8 листопада 2008 року, по [ADDRESS], загальною площею 0,3865 га, кадастровий № 3221455800:01:010:0049, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 3498. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову визнав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] вимоги позову визнав частково, вважаючи щодо відсутності потреби визнання недійсним всього договору оренди, а лише частково, зменшивши площу спірної земельної ділянки, що перебуває в оренді відповідача з урахуванням площі земельної ділянки на який розташована нерухомість позивача. Представник органу місцевого самоврядування в судове засідання не з'явився, від його керівництва надійшов лист про фактичне визнання вимог позову, слухання справи без участі їх представника, у вирішені справи покладаються на думку суду. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, п/п «г» п.18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, до особи, яка придбала будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Положеннями ст.203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частини 3 цієї статті волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підстави недійсності правочину встановлені положеннями ст.215 ЦК України, якими, відповідно до ч.1 цієї статті, є недодержання в момент вчинення право чину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положення ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі» (на далі «Закон»), до особи, якій перейшло право власності на будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований така будівля або споруда. У відповідності до положень ст.15 Закону, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Згідно з положеннями ст.31 Закону, договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Як вбачається з договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 28 січня 2003 року, посвідченого Васильківською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 293, позивач придбав автогаражі для легкових автомобілів по [ADDRESS]. Зазначене право власності підтверджується номером запису про право власності:6545546 реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області. У відповідності до рішення № 38-02 від 28 лютого 2008 року виконавчого комітету Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, позивачеві був наданий дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт та виготовлення проектно-технічної документації для переобладнання приміщень авто гаражів під авто мийку по [ADDRESS]. Як вбачається з листа Калинівської селищної ради № 351-1/02-22 від 10 червня 2014 року, позивачеві було відмовлено в наданні земельної ділянки під автогаражем в оренду, оскільки зазначена земельна ділянка помилково включена в земельну ділянку, яка передана в оренду відповідачеві [PERSON] У відповідності до договору оренди від 8 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, за реєстровим № 3498, відповідач [PERSON] отримав від Калинівської селищної ради в оренду земельну ділянку площею 0,3865 га по [ADDRESS]. Згідно з положеннями п.2.5 зазначеного договору, земельна ділянка, що передана в оренду, вільна від будь-якої забудови. Таким чином суд приходить до висновку, що орган місцевого самоврядування, передаючи відповідачеві [PERSON] у 2008 році спірну земельну ділянку в оренду, не врахував наявність на ній нерухомості, що з 2003 року, тобто на час укладання спірного правочину, належала позивачеві, тобто в правочині невірно визначений об'єкт оренди та, в невід'ємній його частині, складені: план земельної ділянки, з відсутністю відображення обмежень (обтяжень) у її використанні, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та проект відведення земельної ділянки. У зв'язку з чим, порушені права позивача на можливість отримання ним земельної ділянки у власність, на який розташована належна йому нерухомість, поновлення яких можливо шляхом визнання недійсним договору оренди від 8 листопада 2008 року та його скасування. Суд критично ставиться на посилання представників органу місцевого самоврядування та відповідача [PERSON] через нібито наявність рішення № 510-32-УІ від 28 березня 2014 року щодо надання [PERSON]. дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу орендованої ним земельної ділянки, площею 0,3865 га, по [ADDRESS], на дві: площею 0,08 га та 0,3065 га, оскільки фактично на нього був покладений обов'язок щодо вчинення дій, на який розташована нерухомість позивача, та яку до теперішнього часу він не виготовив, що у будь-якому випадку передбачало розірвання спірного договору. На підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та

Outcome: approved