Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтовані фактом укладення між сторонами договору купівлі продажу автомобіля ТОYОТА LEXUS IS 200, 2002 р.в., об'єм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], та невиконанням відповідачем його зобовязань за таким договором, що фактично свідчить про невизнання таким відповідачем прав власності на спірний автомобіль. Крім того позивач зазначав, що за умовами договору він набув прав власності на автомобіль у момент підписання договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року, однак не зважаючи на таке до автомобіля продовжують діяти обтяження, що були застосовані до майна попереднього власника, та які втратили свою актуальність стосовно спірного автомобіля одночасно з переходом права власності на нього до позивача, а тому на його думку такі обтяження обмежують його право власності та підлягають скасуванню. В судове засідання учасники справи не зявились, про час та місце його проведення були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача звернулась до суду з заявою про розгляд справи заа її відсутності, проти задоволення позову заперечувала. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. 29.06.2016 р. між [PERSON] та [PERSON], від імені якого, у відповідності зі ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та п. 3.4. договору застави, посвідченого 05.11.2010 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] номер в реєстрі 5438, діяло Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «ПІВДЕННИЙ», було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до умов якого позивач купив транспортний засіб - автомобіль марки ТОYОТА LEXUS IS 200, 2002 р.в., об'єм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], шасі: JTDBS192900087765, який належав [PERSON] та перебував в заставі Банку. За наданими суду поясненнями, акт прийому-передачі Транспортного засобу сторонами не було підписано. 12.07.2016 р. позивач звернувся до АБ «Південний» з вимогою надати належну документацію на спірний автомобіль та передати предмет договору купівлі-продажу, у чому йому було відмовлено. Відповідно до наданих пояснень, не дивлячись на підписаний між сторонами Договір купівлі-продажу, транспортний засіб з обліку в органах ДАІ не знято та за позивачем не перереєстровано. Доказів іншого до суду не надано. При цьому суд зауважує про наступне. Відповідно до п. 1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з п. 2 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до п. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно з п. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1.4. Договору купівлі-продажу право власності на Транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання цього Договору. Таким чином, укладаючи вказаний договір купівлі-продажу, сторони визначили, що право власності на транспортний засіб переходить до позивача з моменту підписання договору, а оплата вартості транспортного засобу має бути здійснена позивачем в розмірі 125130,00 гривень в строк до 03.10.2016 р., що визначено в п. 1.3. Договору купівлі-продажу. З огляду на те, що позивач свої зобовязання за наданими ним поясненнями виконує належним чином, що не заперечувалось та не було спростовано відповідачем, а дії відповідача свідчать про невизнання ним за позивачем права власності на спірний транспортний засіб, Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи викладене, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року [PERSON] став власником автомобіля марки ТОYОТА LEXUS IS 200, 2002 р.в., об'єм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права власності. Зазначений позов подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Відповідно до ч. 5 ст. 30 закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом. Згідно інформації з наданими суду відомостями, на спірний автомобіль ТОYОТА LEXUS IS 200, 2002 р.в., об'єм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], накладені обтяження, які, всупереч нормам законодавства не зняті. Враховуючи викладене, обтяження, які накладені на предмет договору купівлі-продажу, а саме обтяження від 05.11.2010 року, накладене на автомобіль ТОYОТА LEXUS IS 200, 2002 р.в., об'єм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], відповідно до договору застави транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 05.11.2010 року за реєстровим № 5438 (копія якого долучена до матеріалів справи) має бути знятими. Окрім того Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеса ГтУЮ в Одеській області на спірний автомобіль було накладено арешт та оголошеного його у розшук. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка зважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, в рівних частинах.

Outcome: approved