Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 27.06.1995 року між ним та [PERSON], яка діяла від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було подаровано останньому належну йому 1/4 частину трикімнатної квартири [ADDRESS]. На момент укладання договору дарування обдарованому [PERSON] виповнилося шість років, тому замість нього було проставлено підпис іншою повнолітньою особою, а саме [PERSON], яка є його матірю. Це було зроблено для того, щоб надати угоді справжності і для того, щоб у позивача у такий спосіб позбутися права власності на нерухоме майно, оскільки в період 90-х років в нього були певні грошові зобовязання перед кредиторами та в примусовому порядку могло бути звернуто стягнення на дану частину нерухомості. Тільки з цих мотивів дружина підписала вказаний договір без її добровільного волевиявлення. Отже, укладений договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У звязку з викладеним просить визнати договір дарування від 27.06.1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за умовами якого останньому було подаровано належну йому 1/4 частину трикімнатної квартири [ADDRESS], недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа в судове засідання не зявилася, надала заяву про проведення розгляду справи без її участі, позов визнала в повному обсязі. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповіді їм правовідносини. 27.06.1995 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в ХДБТІ за реєстровим №23271 від 25.12.1998 року. Тобто із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем, від імені якого діяла його мати [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого позивач подарував, а відповідач прийняв в дар вказану квартиру, який посвідчено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі. Спір між сторонами виник з тих підстав, що на думку позивача вказаний договір дарування, укладений між ним та відповідачем не відповідає його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, оскільки [PERSON] в інтересах [PERSON] підписала договір без її добровільного волевиявлення та під впливом тяжких обставин. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).\~ Згідно вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, постановлено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, що вона має істотне значення. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З матеріалів справи вбачається, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, за домовленістю між ними. Таким чином, суд вважає, що дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від примусового виконання в майбутньому. Враховуючи той факт, що при укладенні договору дарування від 27.06.1995 року, що зареєстрований в реєстрі №І-3264 державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори, було здійснено реєстрацію права власності на 1/4 частину квартири за [PERSON], суд приходить до висновку, що дана реєстрація підлягає скасуванню. У відповідності до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що даний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved