Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], просив суд визнати недійсним договір уступки вимоги від 23 грудня 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метало-тарний завод» та фізичною особою [PERSON] з моменту його вчинення. В обґрунтування позову зазначив, що 23 грудня 2013 року між ТОВ «Метало- тарний завод» в особі директора [PERSON] та фізичною особою [PERSON] було укладено договір уступки вимоги, де позивач виступив первісним кредитором, а відповідач - новим кредитором. Тобто, договір було укладено однією і тією ж особою - від імені юридичної особи, як директора товариства та особисто у своїх інтересах. Відповідно до п.1.1 договору первісний кредитор поступається, а новий кредитор приймає право вимоги до ПП «Леськівський консервний завод». Пунктом 1.2 передбачено, що право вимоги первісного кредитора переходить до нового кредитора в обсязі 2 108 854,60 грн. і на тих умовах, які існували у первісного кредитора до моменту вчинення цього договору (зокрема, до нового кредитора переходять права, що забезпечують виконання зобов'язання, а також інші пов'язані з вимогою права, у тому числі право на несплачені відсотки). Позивач відзначив, що оспорюваний договір створює для позивача певні обов'язки, що суттєво порушує його законні права та інтереси. Тому позивач вважає даний договір в силу вимог ст.92, ст.203, та ст.238 ЦК України недійсним, так як він суперечить нормам ЦК України, вчинений однією і тією ж особою, яка не мала цивільної дієздатності та одночасно в інтересах юридичної особи, як представника, та у своїх інтересах. Таким чином, вважає, що договір уступки вимоги від 23 грудня 2013 року, укладений між ТОВ «Метало-тарний завод» та фізичною особою [PERSON] повинний бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечуваd, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представники третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не підтримали, просили відмовити в позовові у повному обсязі. Суд заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно з приписами ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 29 квітня 2013 року ТОВ «Метало-тарний завод» в особі директора [PERSON] та ПП «Леськівський консервний завод» в особі директора Козаченко В.І. було укладено договір постачання №29-3/04/13 (а.с.5-9). Судом встановлено, що 23 грудня 2013 року між ТОВ «Метало-тарний завод» в особі директора [PERSON], що діє на підставі Статуту підприємства та [PERSON] було укладено договір уступки вимоги, де первісний кредитор поступається, а новий кредитор приймає право вимоги до Приватного підприємства «Леськівський консервний завод», іменований надалі «Боржник» (а.с.10). Відповідно до п. 1.2 право вимоги первісного кредитора переходить до нового кредитора в обсязі 2 108 854,60 гривень (два мільйони сто вісім тисяч вісімсот п'ятдесят чотири гривні 60 коп.) і на тих умовах, які існували у первісного кредитора до моменту вчинення цього договору (зокрема, до нового кредитора переходять права, що забезпечують виконання зобов'язання, а також інші пов'язані з вимогою права, у тому числі право на несплачені відсотки). Згідно з п.2.5 договору, в рахунок оплати уступаємого права вимоги новий кредитор виробляє заборгованості первісного кредитора перед новим кредитором, що виникла з договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги від 07 травня 2013 суму в розмірі 2 108 854,60 гривень (два мільйони сто вісім тисяч вісімсот п'ятдесят чотири гривні 60 коп.) а.с. 10). З договору уступки вбачається, що вказаний договір був підписаний однією особою [PERSON] як від імені директора ТОВ «Метало-тарний завод» так і від фізичної особи [PERSON]. Згідно зі ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України Крім того, в п. 8 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Статтею215 ЦК України також передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визначений судом недійсним. Статтею 203 ЦК України, встановлюються вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно із зазначеною статтею: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, в ході розгляду справи суд прийшов до висновку, що укладений договір уступки вимоги від 23 грудня 2013 повинен бути визнаний недійсним, так як він суперечить вимогам Цивільного кодексу України, вчинений однією і тією ж особою, яка не мала цивільної дієздатності та одночасно в інтересах юридичної особи, як представника, та у своїх інтересах. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а його позовні вимоги щодо визнання договору недійсним ґрунтуються на підставах недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати, а саме - судовий збір в розмірі 1378,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved