Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до ПАТ «Азовзагальмаш» з позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за затримку проведення розрахунку при звільненні, зазначивши що він з 03 червня 2014 року по 01 грудня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні відповідач нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені. Просив стягнути на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 3386,25 грн., середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який станом на 09 лютого 2015 року складає 3263,20 грн. та в подальшому виходячи із графіку роботи по 22,5 години і середнього динного заробітку 8,23 грн. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просить стягнути заборгованість з заробітної плати в розмірі 3793,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 04 грудня 2014 року по 26 березня 2015 року в розмірі 5605,26 грн. та в подальшому із графіку роботи позивача по 22,5 години і середнього динного заробітку в розмірі 8,41 грн. Позивач та його представник у судове засідання не зявились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача ПАТ Азовзагальмаш до судового засідання не зявився з невідомих суду причин, разом з тим, надав довідки про заборгованість по заробітній платі, про середньомісячну та середньоденну заробітну плату позивача, графік роботи позивача. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 03 червня 2014 року по 01 грудня 2014 року перебував у трудових відносинах із ПАТ Азовзагальмаш. За цей період йому нараховувалась заробітна плата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. При розгляді справи було встановлено, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Так, в ПАТ Азовзагальмаш виникла заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року, з відрахуванням обовязкових платежів, в розмірі 3793,40 грн., що підтверджується довідкою підприємства № 238ро-826 від 16 березня 2015 року. Отже, надавши зазначену довідку, підприємство фактично підтвердило наявність заборгованості з виплати заробітної плати [PERSON]А.в зазначеній сумі. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на наведені вище норми, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати за період з 04 грудня 2014 року по день ухвалення рішення, тобто по 06 липня 2015 року. Відповідно до наданого підприємством робочого графіку [PERSON], останній працював наступним шляхом: 1 добу - 22,5 годин, та 3 доби відпочинку. Так, кількість робочих годин починаючи з 04 грудня 2014 року (наступний день з дня звільнення) по 06 липня 2015 року (день винесення рішення судом) складає 1257 годин ( за 2014 рік - грудень 157,5 годин, за 2015 рік січень 180 годин+14 святкових годин, лютий 157,5 години, березень 180 годин, квітень 157,5 годин, травень 180 годин+ 28 святкових годин, червень 180 годин, липень 22,5 годин.) Згідно наданої відповідачем довідки розрахунку, яка не оспорюється позивачем, розмір середньогодинної заробітної плати [PERSON] складає 8,41 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 04 грудня 2014 року по 06 липня 2015 року складає: 1257робочіх годин х 8,41 грн. = 10571,37 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Також з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved