Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді слюсаря з механоскладальних робіт. 16.01.2018 року був звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості з виплати заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення, а також понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 28.02.2018 року по справі було відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін. У судове засідання позивач [PERSON] та його педставник [PERSON] не зявились, надали письмову заяву, в якій просять справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, зазначив, що з розрахунком відповідача згоден. Представник відповідача повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання не зявився, надав суду відзив на позовну заяву, де зазначено, що тимчасові складнощі із строками виплати заробітної плати виникли з обставин, що не залежать від волевиявлення Товариства, зокрема, це втрата ринків збуту у РФ, несвоєчасні розрахунки за поставлену продукцію замовниками, постійна заборгованість держави з відшкодування ПДВ. Також вказав, що згідно наказу № 75 від 21.03.2014 р. на підприємстві встановлено режим неповного робочого дня, а саме триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу товариство просить зменшити їх розмір до 1000 грн. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так, [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді слюсаря з механоскладальних робіт. 16.01.2018 року був звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.6-8). Згідно довідки ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» від 03.04.2018 року № 16-07/556 заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] (з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору) становить 47850 грн. 20 коп., у тому числі сума нарахованої вихідної допомоги, без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору 26516 грн. 95коп. (а.с. 31). Судом встановлено, що в день звільнення [PERSON], ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» не виплатило належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що фактично визнано представником відповідача у наданих письмових поясненнях. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відтак, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 47850 грн. 20 коп. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Згідно довідки ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» середньоденна заробітна плата позивача (без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) становить 420 грн. 90 коп. (а.с. 31). Відповідно до Наказу № 75 від 21.03.2014 р. у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» з 26.05.2014 року встановлено всім працівникам робочу неділю з режимом роботи 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа (а.с. 32). Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення данного рішення, тобто з 17.01.2018 року по 15.05.2018 року становить 48 робочих днів (січень 7, лютий 12, березень 12, квітень 12, травень - 5). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.01.2018 року по 15.05.2018 року включно у сумі 20203 грн. 20 коп. (420,90 х 48). З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити - стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 47850 грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.01.2018 року по 15.05.2018 року включно у сумі 20203 грн. 20 коп. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру, тобто 352 грн. 40 коп. Інші 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру у сумі 352 грн. 40 коп, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати у розмірі 1000 грн., повязані із наданням правової допомоги. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved