Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача, вказував на те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої зобовязання позичальника за кредитним договором, у яких позивач виступає кредитором на підставі кредитного договору та договору про передачу активів та кредитних зобовязань, в наслідок чого за такими зобовязаннями утворилась заборгованість. Так за договором №439-0131017/ФКВ-08, станом на 29.12.2015 року заборгованість позичальника складає 2108382,26 грн. Належне виконання вказаних зобовязань за договором №439-0131017/ФКВ-08 забезпечено, зокрема, порукою [PERSON]. З викладеного, та посилаючись на норми законодавства представник позивача просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку зазначену заборгованість. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з письмовими запереченнями, де вказав, що крім поруки, належне виконання кредитного договору було забезпечено заставою автомобіля марки «Мітсубісі Галант» 2007 року випуску, д/н: ВН1515СА, та додатково між сторонами кредитного договору було укладено кредитний договір №439-0131017/ФК-08/СК, для фінансування витрат на страхування предмету застави. При цьому умовами такого договору було передбачено, що у кожен наступний рік, за першим, у випадку, коли позичальник у встановлений договором строк не надає відомості про страхування предмету застави, позикодавець сам страхує його за рахунок коштів кредиту за договором №439-0131017/ФК-08/СК, однак в супереч таким обовязкам банк предмет застави не страхував. У звязку з вказаними обставинами несплатою коштів за договором страхування №32-31/18/0078 втратив право на страхове відшкодування у випадку настання передбачених таким договором страхових випадків. Так, позивач вказує, що в 2012 році автомобіль, що був предметом застави було викрадено невстановленими особами, з приводу чого правоохоронними органами було проведено перевірку, та прийнято рішення згідно п.2 ст. 6 КПК України, та таким чином відповідач вважає, що невиконання позивачем його зобовязань по страхуванню предмета застави призвело до неможливості виконання своїх зобовязань позичальником, що в свою чергу звільняє відповідача від відповідальності за невиконання кредитних зобовязань. Додатково відповідач, заперечуючи проти позову, вказував на зростання курсу валют, та на його намагання належними чином виконувати умови договору та на незаконність вимог позивача, неврахування ним певних платежів при проведенні розрахунку заборгованості, та з такого просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судових засіданнях представник позивача вказував на свободу сторін при укладенні договору та на те, що долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості виконано компетентними працівниками АТ «Дельта Банк», що є фінансовою установою, із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення у автоматичному режимі, що враховує всі зареєстровані Банком грошові надходження. Додатково представник позивача вказував, що обставини, на які відповідач у своїх запереченнях посилається як на страховий випадок насправді таким не є, оскільки провадження у кримінальній справі за завою відповідача про крадіжку було закрито з підстав п.2 ст. 6 КПК України, у звязку з відсутністю складу злочину, та таким чином посилання відповідача на те, що йому не відомо де знаходиться згадуваний автомобіль не є обставиною, яка підлягає зясуванню при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором, та тим паче не може бути підставою для звільнення позичальника від виконання його обовязку з повернення кредиту та сплати супутніх, передбачених умовами договору, платежів, та таким чином представник позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В останнє судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, у якій просив суд вирішити справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судових засіданнях підтримав викладені у письмових запереченнях доводи, вказував на необґрунтованість та безпідставність вимог позивача та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В останнє судове засідання [PERSON] не зявився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, надав письмові доповнення до заперечень, у яких вказав, що в наслідок невиконання банком, як первинним так і його правонаступником, його зобовязань по страхуванню предмета застави позивачу було збитків, та він має право відмовитись від виконання зобовязань частково або у повному обсязі у односторонньому порядку, а тому, з викладених обставин, він вбачає підстави для звільнення його від будь-якої відповідальності за порушення зобовязань, оскільки його вини у цьому немає. Відповідач [PERSON] про судові засідання повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток та ухвал на адресу її реєстрації, про поважні причини своєї неявки суд не сповістила, інших заяв чи заперечень не надала. З такого, зважаючи на надані представником позивача та відповідачем [PERSON] заяви, систематичність неявок [PERSON] у судові засідання без повідомлення та обґрунтування поважності причин такого, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін. Так, дослідивши доводи позову та перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне. 19 жовтня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №439-0131017/ФКВ-08 за яким банк надав вказаному відповідачу кредит у розмірі 31500,00 дол. США. При цьому сторонами було погоджено графік погашення кредиту (частинами), відсоткову ставку 12,1% річних (п. 1.5 договору), розмір супутніх платежів:комісія за надання кредиту 1,5% від суми кредиту (п. 1.6 договору), комісію за управління кредитом - 0,1% від суми кредиту (п. 1.7) договору, комісію за видачу готівкових коштів 0,4% від суми кредиту (п. 1.8), інших платежів, міру та заходи відповідальності сторін у разі порушення ними умов договору, порядок розподілу грошових коштів, що надходять на погашення кредиту у черговості за статтями, що визначено п. 4.2.2. договору, та визначено кінцевий строк повернення кредитних коштів до 02.07.2015 року. Метою надання/отримання кредиту сторонами погоджено придбання позичальником автомобіля Mitubishi Galant. У наступному, 30.06.2010 року, сторону кредитора у вказаному зобовязанні та забезпечувальних до нього зобовязань було замінено з ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору про передачу активів та кредитних зобовязань. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (ст.ст. 1046-1053) ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому суд зазначає про те, що відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] в супереч зазначеним правовим положенням та змісту укладеного між сторонами кредитного договору зобовязання з повернення кредитних коштів належним чином не виконує в наслідок чого станом на 29.12.2015 року його заборгованість за зобовязаннями, що випливають із зазначеного кредитного договору за наданим до суду розрахунком складає 2108382,26 грн., з яких: -заборгованість за тілом кредиту 749935,68 грн. -нараховані відсотки 663645,23 грн. -заборгованість по сплаті комісій 22235,29 грн. -пеня 635182,28 грн. -нараховані 3% річних від простроченого тіла кредиту 20073,19 грн. -нараховані 3% річних від прострочених доходів по кредиту 17310,59 грн. Так, надаючи оцінку розміру заборгованості, про стягнення якої вимагає позивач та наданому до суду розрахунку, у поєднанні з наданими відповідачем [PERSON] запереченнями щодо неврахування при визначенні розміру заборгованості квитанцій: №5985 від 25.12.2009 року, №2114 від 21.07.2009 року, №3013 від 02.10.2009 року, №451 від 10.11.2009 року, №439 від 05.05.2010 року, №599 від 05.05.2010 року , №8264859 від 11.03.2011 року, №12210149 від 03.10.2011 року, то суд зазначає про те, що з зазначеного розрахунку, що було надано представником позивача (а.с. 22), що засвідчений підписом посадової особи та печаткою ПАТ «Дельта Банк» вбачається, що такий розрахунок не охоплює періоду до 01.07.2010 року, а питання про витребування такого розрахунку сторонами по справі не порушувалось, при цьому згідно аналізу та тенденцій зростання заборгованості за кредитним договором платежі згідно квитанцій , №8264859 від 11.03.2011 року, №12210149 від 03.10.2011 року, (як такі що охоплені періодом наданого розрахунку) вбачаються врахованими. Так, згідно квитанції №8264859 від 11.03.2011 року, [PERSON] було сплачено на погашення кредиту за договором №439-0131017/ФКВ від 03.07.2008 року на користь ПАТ «Дельта Банк» 4000,00 грн. на день такого платежу національним банком України було встановлено курс валют 100 дол. США до 793.51 грн., та зважаючи на умову договору щодо погашення заборгованості у валюті дол. США, сума платежу склала ( згідно розрахунку 4000,00*100/793,51) 504,09 дол. США. Згідно зазначеного розрахунку заборгованості, що проведено за курсом валют 100 дол. США до 2380,7482 грн. заборгованість, яка існувала на 28.02.2011 року, станом на 31.03.2011 року зменшилась з 20011,71 грн. до 19641,12 грн. Таким чином суд вбачає, що зазначений платіж позивача було спрямовано на погашення заборгованості за кредитом у черговості, визначеній положеннями п. 4.2.2 договору, із врахуванням необхідності погашення чергового платежу за графіком повернення кредиту в розмірі 375,00 дол. США. Аналогічної оцінки заслуговує і платіж здійснений [PERSON] згідно квитанції №12210149 від 03.10.2011 року в розмірі 800,00 грн. Перевірити врахування квитанцій №5985 від 25.12.2009 року, №2114 від 21.07.2009 року, №3013 від 02.10.2009 року, №451 від 10.11.2009 року, №439 від 05.05.2010 року, №599 від 05.05.2010 року за наданими до суду доказами перевірити можливим не вбачається, таким чином зазначені докази суд не може оцінити на підтвердження чи спростування вимог позову та доводів відповідача щодо неналежності розрахунку заборгованості. Крім того сплата позичальником коштів на користь ПАТ «Дельта Банк» свідчить, зокрема, і про визнання позичальником нового кредитора у вказаному зобовязанні, якого було замінено на підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань від 30.06.2010 року. Окремо суд наголошує на тому, що питання про призначення судової економічної експертизи сторонами в ході розгляду справи не порушувалось, та таким чином суд, вирішуючи спір по суті виходить з наданого позивачем розрахунку, в межах заявлених ним вимог щодо застосування курсу валют 100 дол. США до 2380,7482 грн., що відповідає основоположним засадам диспозитивності та змагальності сторін у цивільному судочинстві. При цьому, суд вказує і на те, що матеріали справи (а.с. 78) містять відомості про вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису №247 від 30.02.2012 року про звернення стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором №439-0131017/ФКВ від 03.07.2008 року в загальному розмірі 361159,90 грн., та про існування якого відповідач [PERSON] був обізнаний, відомостей про оскарження якого сторонами до суду не надано, що у поєднанні з положеннями ст. 27, 31, 132 ЦПК України вказує на те, що зазначена заборгованість є безспірною, а тому посилання позивача на те, що платежі, з огляду на дату їх проведення та які мали бути враховані до такої заборгованості, не були враховані позивачем заслуговують на критичну оцінку. Щодо нарахування банком 3% річних на суму простроченого тіла кредиту та прострочених доходів по кредиту, та заперечень відповідача щодо правової необґрунтованості таких вимог, суд вказує наступне. Підставою розгляду спору судом є фактичні обставини, застосування норми матеріального права до вирішення спору є компетенцією суду, а отже посилання позивача на норми матеріального права при зверненні до суду за захистом його прав законом не вимагається. Разом з тим суд зазначає, що питання стягнення 3% річних на суму простроченого грошового зобовязання за вимогою кредитора врегульовано положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України та у контексті правовідносин, що склались між сторонами коментовано Пленумом Верховного Суду України у Постанові №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, Пленумом Верховного Суду України було розяснено, що відсотки, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК мають іншу правову природу від тих, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, оскільки положеннями ст. 625 ЦК України передбачено заходи відповідальності за порушення грошового зобовязання (його прострочення), а положення 1054, 1056-1 передбачаються суми, які є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Таким чином суд доходить висновку про те, що нарахування кредитором 3% річних на прострочену суму заборгованості відповідає приписам закону. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового в зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути змінений у договорі. З такого питання суд зазначає, що законом обмежено максимальний розмір пені на рівні подвійної ставки НБУ та кореспондуючі положення договору не порушують такого припису. Згідно пояснень учасників справи та п. 3.1 кредитного договору, належне виконання позичальником його зобовязань з повернення кредиту було забезпечено заставою автомобіля Mitsubishi Galant, д/н ВН 1515 СА. Умови договору передбачали обовязкове страхування предмету застави на користь банку за договором страхування «повне КАСКО» (п. 3.4), що розуміє у тому числі страховий випадок у вигляді крадіжки такого предмету застави. Обовязок внесення першого страхового внеску було покладено на позичальника (заставодавця), а наступних внесків на заставодавця, із зазначенням граничних термінів його здійснення, а у випадку невнесення такого внеску заставодавцем кореспондуючим обовязком із внесення такого платежу заставоутримувачем за рахунок коштів спеціальної кредитної лінії, що була відкрита заставоутримувачем на імя заставодавця згідно договору № 439-0131017/ФК-08/СК від 03.07.2008 року. Сторонами також було надано пояснення щодо того, що заставоутримувачем його обовязок з внесення страхових внесків за рахунок зазначеної кредитної лінії не виконувався, та з такого сторони втратили право на отримання страхового відшкодування у випадку настання страхових випадків передбачених договором страхування «повне КАСКО». Так, [PERSON], вказуючи на те, що в травні 2012 року настав передбачений договором страхування «повне КАСКО» страховий випадок крадіжка застрахованого автомобіля (предмету застави), та на те, що з вини банку через несплату строкових страхових платежів, банк не отримав належної страхової виплати, що згідно п. 4.3.8 кредитного договору мала бути спрямована на покриття суми заборгованості позичальника за цим договором, тобто [PERSON] просив суд визнати такі обставини підставами для його звільнення від обовязку з погашення кредиту, оскільки саме з вини кредитора ним було не отримано належних сум у передбачений договором спосіб та порядок. На підтвердження настання страхового випадку відповідач надав до суду лист Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 10.05.2012 року №31/19-5017, з якого вбачається, що матеріали за фактом перевірки по автомобілю Mitsubishi Galant, д/н ВН 1515 СА, були зареєстровані у ЖРЗСП 03.05.2012 року та за цим фактом було прийнято рішення на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (за яким за відсутністю в діянні складу злочину кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю ). Інших відомостей, таких як вирок суду у кримінальній справі про притягнення певних осіб до кримінальної відповідальності за фактом крадіжки вказаного автомобіля, матеріалів страхового розслідування, відомостей про визнання страховою компанією події страховим випадком до суду не надано. Таким чином суд доходить висновку про те, що наведена обставина має бути підтверджена спеціальними доказами, однак в супереч ч.2 ст. 59 ЦПК України таких доказів до матеріалів справи не надано, а отже констатувати факт крадіжки автомобіля, настання страхового випадку та неотримання банком коштів страхової виплати на погашення заборгованості за кредитом з його ж вини вбачається неможливим, а тому суд такі заперечення відповідача до уваги не приймає. Згідно ч.1. ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Так, на підтвердження вимог позивача до матеріалів справи додано копію договору поруки №439-0131017/ZФПОР-08 від 03.07.2008 року, що було укладено між кредитором та [PERSON] . Відповідно до вказаного договору поруки [PERSON] виступила поручителем за зобовязаннями [PERSON], що випливають з кредитного договору № 439-0131017/ФКВ-08 від 03.07.2008 року та прийняла на себе обовязок нести за такими зобовязаннями солідарну, з боржником, відповідальність перед кредитором. Таким чином суд окремо наголошує на тому, що в момент укладання кредитного договору ризики, пов'язані з коливанням курсу валют, обєктивно існували. На думку суду такі ризики є загально відомими, а отже сам факт отримання позичальником кредиту у іноземній валюті свідчить про прийняття ним такого ризику. Аналогічних розяснень було надано судам Верховним Судом України за наслідками проведеного узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин від 7 жовтня 2010 року: у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того суд звертає увагу на те, що заперечень чи пояснень щодо строків позовної давності за вимогами позову до суду не надходило, а тому питання строків судом не досліджувалось. З викладеного суд вказує на те, що згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення у повному обсязі,та при цьому надані відповідачем, [PERSON], заперечення, щодо відсутності правових підстав для стягнення з нього 3% річних від простроченої заборгованості, щодо неналежного розміру пені, не знайшли свого підтвердження нормами матеріального права. Обставини настання страхового випадку щодо предмету застави, та відповідні наслідки такого щодо несення кредитодавцем збитків з його ж вини належними доказами підтверджені не були. Наданий банком розрахунок заборгованості, по при надані відповідачем заперечення з приводу неврахування банком певних платежів спростовано не було. З викладеного суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення у повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених таким позивачем судових втрат в розмірі 31625,73 грн., в річних частинах, по15812,87 грн., з кожного.

Outcome: approved