Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 07.03.2007 року між ним та АТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №32.2-13/6-7, відповідно до якого кредитор надав грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 47600 доларів США за сплатою 12,2% річних. Відповідно до договору кредит надавався позивачу для придбання квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2007 року, укладеного між позичальником та [PERSON] . В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ним та відповідачем 07.03.2007 року було укладено іпотечний договір №176, предметом якого стала іпотека квартири [ADDRESS] . У вересні 2019 року йому стало відомо про те, що державним реєстратором Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвою С.В. 04.06.2018 року було здійснено запис про власність №26488072 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.06.2018 року, індексний №41465215, та власником квартири [ADDRESS] зазначено ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору №176 від 07.03.2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Проте, із вищевказаним рішенням реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №41465215 від 06.06.2018 року, він не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню судом. В обґрунтування протиправності рішення про реєстрацію права власності за банком позивач зазначив про те, що реєстрація права власності відбулась за два дні до прийняття рішення про реєстрацію права власності, що суперечить положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також позивач посилався на те, що позивач в 2009 році направив відповідачу письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 06.03.2027 року на 22.01.2010 року. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності на квартиру за відповідачем відбулась поза межами строку позовної давності. Також посилався на те, що не отримував від відповідача письмової вимоги про усунення порушень з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання вимоги. Окрім цього приписи Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню з урахуванням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Він повністю підпадає під дію мораторію, своєї згоди на примусове стягнення предмету іпотеки не надавав. Таке примусове стягнення відбулося без його згоди, як власника іпотечного майна в порушення заборони, встановленої дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Державним реєстратором безпідставно не було застосовано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в поземній валюті» та замість відмови банку у проведенні державної реєстрації, було прийнято протиправне рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та внесено запис про реєстрацію за банком права власності на належну йому житлову квартиру, здійснивши у такий спосіб примусове стягнення. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвої С.В., індексний номер 41465215 від 06.06.2018 року. Ухвалою суду від 13.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 13.09.2019 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.10.2019 року в задоволенні заяви представника відповідача про зустрічне забезпечення позову відмовлено. 31.10.2019 року суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] 04.12.2019 року суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив замінити відповідача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «АЛЬФА-БАНК». Ухвалою суду від 27.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та останню призначено до судового розгляду по суті. Позивач в призначене судове засідання не з`явився. В поданій заяві просив розглядати справу без його участі та без участі його представника, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача під час розгляду справи по суті проти задоволення позову заперечував. Відзиву на позов не надав. В подальші судові засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити останній. Інша третя особа - державний реєстратор Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєва С.В., за викликами до суду не з?явилась. Враховуючи надані сторонами заяви, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи за фактичної явки учасників, за наявними у справі матеріалами. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», найменування якого змінено на АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК», та [PERSON] було укладено договір кредиту №32.2-13/6-7, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 47600 доларів США зі сплатою 12,2% річних, з кінцевим терміном повернення 06.03.2027 року. Пунктом 1.2 договору кредиту було передбачено, що кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна, трикімнатної квартири [ADDRESS] ). В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором кредиту 07.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №176, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2007 року. Статтею 4 іпотечного договору №176 передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. Так п.4.2 передбачено у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.6 договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.09.2019 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2007 року, наявні відомості про заборону на нерухоме майно та іпотеку. 04.06.2018 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору №176, виданого 07.03.2007 року. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41465215 від 06.06.2018 року, державного реєстратора Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвої С.В., номер запису про право власності 26488072. На виконання ухвали суду Відділ реєстрації майнових прав у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надали завірені належним чином копії документів реєстраційної справи №1569913812101 щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , Чаплинською сільською радою Петриківського району Дніпропетровської області, серед яких зокрема є: заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.06.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк»; іпотечний договір №176 від 07.03.2007 року; кредитний договір №32.2-13/6-7 від 07.03.2007 року; повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] з позначкою вручено особисто 12.02.2018 року; повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» від 05.02.2018 року за вих.№Б 18.01/4 [PERSON] за двома адресами: [ADDRESS] , та [ADDRESS] , з вимогою про погашення заборгованості за договором кредиту №32.2-13/6-7 від 07.03.2008 року, яка станом на 30.01.2018 року становить 30065,68 доларів США, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання вимоги. Перевіряючи доводи позовної заяви в частині відсутності у банку права на звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав пропуску строків позовної давності, оскільки 21.12.2009 року банк звертався до позивача з вимогою про дострокове погашення заборгованості, змінивши таким чином строк виконання зобов`язання, суд вважає їх безпідставними, оскільки наслідки спливу позовної давності для кредитора застосовуються у разі звернення його до суду із відповідним позовом, однак при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначальне значення має чинність іпотеки, а отже і наявність відповідного права іпотекодержателя. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.03.2019 року у справі №520/17304/15-ц (провадження №14-94цс19) у ЦК України та Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням. У цій справі Велика Палата Верховного Суду відхилила довід позивачки про відсутність у кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності. Оскільки строк дії іпотечного договору сторонами не встановлено, а основне зобов`язання не припинилось, то підстав для скасування рішення державного реєстратора з цих підстав відсутні. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 11.03.2021 року у справі №727/7775/18 (провадження №61-7478св19), від 14.07.2021 року у справі №761/11601/19 (провадження №61-3609св21). Перевіряючи інші доводи позовної заяви та законність реєстрації права власності на іпотечне майно за відповідачем, суд враховує наступне. Частинами 1,3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (тут та далі в редакції, яка діяла на моменту укладання сторонами іпотечного договору) встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону. Згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник: іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Пунктом 1 ч.3 ст.10 вказаного Закону визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В свою чергу п.57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року (в редакції, на день реєстрації права власності на іпотечне майно за відповідачем, далі - Порядок) передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Пунктом 61 зазначеного вище Порядку було передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте, з огляду на зміст положень, закріплених у ст.ст.10,18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.37 Закону України «Про іпотеку», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Оскільки ціна предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, є істотною обставиною, що має правові наслідки для сторін забезпеченого іпотекою зобов`язання, тому п.61 Порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, повинен застосовуватись із урахуванням положень ст.37 Закону України «Про іпотеку», а саме: іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Отже оцінка предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, повинна бути проведена перед реєстрацією такого права. З витребуваних під час розгляду справи матеріалів реєстраційної справи вбачається, що в останній відсутні документи щодо оцінки вартості предмету іпотеки та в ході розгляду справи стороною відповідача не надано доказів щодо проведення такої оцінки перед реєстрацією права власності на предмет іпотеки за банком, щодо інформування позивача про вартість іпотечного майна за якою відбулося зарахування вимог. В той час, як ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2021 року зазначено, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №306/1224/16-ц (провадження №14-501цс18) та від 20.03.2019 року у справі №306/2053/16-ц (провадження №14-22цс19) однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що є підставою для скасування такої реєстрації. Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17, від 11.06.2020 року у справі №914/953/19, від 12.08.2020 року у справі №921/353/19. Також суд враховує, що на момент реєстрації права власності на іпотечне майно за відповідачем діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 п.1 якого було встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно п.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Суд враховує, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Отже, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) викладено висновок, відповідно до якого обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18 зазначено, що підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19), про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Таким чином, запроваджений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій зупиняє можливість реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а отже, унеможливлює укладення такого договору та наступну реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки. У розглядаємій справи встановлено, що кредитні кошти надавались позивачу в іноземній валюті на споживчі цілі, а саме: придбання квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була предметом іпотеки за відповідним договором, є єдиним житлом позивача (доказів іншого відповідачем суду не представлено) та її загальна площа становить 54 кв.м, а житлова площа 36,2 кв.м. З огляду на це, вказане нерухоме житлове майно підпадало під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на передану в іпотеку квартиру за відповідачем. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. В той час, як з Інформації з Державного реєстру речових прав вбачається, що запис про право власності на іпотечне майно за відповідачем державним реєстратором було внесено 04.06.2018 року. В той час, рішення на підставі якого такий запис має вноситись, винесено пізніше, а саме: 06.06.2018 року, що також свідчить про незаконність реєстрації. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1,2 ст.5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній до 16.01.2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) було передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній із 16.01.2020 року, тобто на час ухвалення рішення у даній справі) визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису щодо державної реєстрації права. Таким чином, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Подібні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 року у справі №914/1201/19; від 23.06.2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19; від 30.06.2020 року у справі №922/3130/19; від 14.07.2020 року у справі №910/8387/19; від 20.08.2020 року у справі №916/2464/19; від 03.02.2021 року у справі №278/3367/19; від 16.06.2021 року у справі №344/11908/19. З урахуванням вищенаведеного, оскільки право власності за відповідачем на іпотечне майно було зареєстровано з порушенням вимог чинного законодавства, за відсутності попередньої оцінки вартості предмета іпотеки, як це передбачено ст.37 Закону України «Про іпотеку»; без дотримання Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та ч.1 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд приходить до висновку про доведеність та обгрунтованість позовних вимог, обрання позивачем належного та ефективного способу захисту порушеного права. В зв`язку з цим, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвої С.В., індексний номер 41465215 від 06.06.2018 року. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved