Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати угоду купівлі-продажу дійсною та визнати за ним права власності на гараж. Свої вимоги мотивує тим, що 06 квітня 2015 року ним у відповідача, [PERSON] був придбаний за 1500 грн. гараж, розміром 8х3 м, розташований на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS]. Зазначені обставини підтверджуються розпискою та свідками. Він звернувся до приватного підприємства «Смак» для виготовлення технічної документації. Відповідно до висновку, складеного Приватним підприємством «Смак», технічний стан та умови бетонних, камених та залізобетонних конструкцій задовільний, проектна група Приватного підприємства «Смак» вважає можливим експлуатацію гаража по [ADDRESS]. Враховуючи, що він має намір розпорядитися належним йому майном, а відповідач нотаріально угоду купівлі-продажу посвідчувати відмовляється, просить визнати дійсною угоду купівлі-продажу гаражу розміром 3х8 м , розташованого на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] згідно розписки від 06 квітня 2015 року та визнати за ним право власності на гараж, розміром 8х3 м, розташований на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, згідно поданої на адресу суду заяви, просить справу розглядати в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.25). Вислухавши представника позивача, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] відповідно до розписки від 06 квітня 2015 року отримала від позивача [PERSON] гроші в сумі 1 500 грн. за продаж гаражу розміром 8х3 м, розташованого на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] (а.с.3). Зазначена розписка була складена у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON]. Згідно із ч. 1 ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а ч. 2 цієї статті передбачено, що, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З аналізу приписів вказаних норм правила ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, про що, роз'яснено п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Отже, договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, а тому в силу положень ст. ст.640,657 ЦК України такий договір не може вважатись укладеним, у зв'язку з чим не може визнаватись дійсним у судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а тому відсутні й правові підстави для визнання за позивачем [PERSON] права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину. Враховуючи вищевказані обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed