Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 17.09.2007 року він з Відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 74. Від шлюбу у них народилася одна дитина: син [PERSON], [INFO], який на даний час є малолітнім. Вказує, що у нього з відповідачкою різні характери та погляди на сімейне життя, через що виникали непорозуміння та сварки. На даний час подружніх відносин вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, разом не проживають близько пяти місяців. Він проживає з іншою жінкою. Примирення між ними є недоцільним, у розмові по телефону відповідачка не заперечила проти розірвання шлюбу. Просив шлюб розірвати, термін на примирення не давати, місцем малолітнього сина [PERSON], [INFO], визначити місце проживання відповідачки. В судове засідання Позивач [PERSON] не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просить його задовольнити та розгляд справи провести у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак до суду подала письмову заяву, в якій вкзала, що позов визнає, не заперечує, щодо його задоволення та просила розгляд справи провести без її участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між Позивачем та Відповідачкою у відділі реєстрації актів цивільного стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області зареєстровано шлюб (а.з. № 74), що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилася одна дитина: син [PERSON], [INFO], який на даний час є мололітнім (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідачка та Позивач шлюбних відносин не підтримують, разом не проживають, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивача і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, те що Відповідачка повністю визнала позовні вимоги, однак не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «Гльондер». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Враховуючи те, що Позивач просив місцем проживання дитини, визначити місце проживання Відповідачки, а Відповідачка повністю визнала позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері [PERSON] (Відповідачка). У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved