Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

позивач звернувся до суду 23 травня 2016р. з позовом, вказавши, щоз 09.12.2003р. він проходив службу у відділі податкової міліції Південної МДПІ у м. Кривому Розі. З квітня 2010 року він був призначений виконуючим обовязки начальника відділення боротьби з незаконним обігом підакцизних товарів ВПМ Південної МДПІ. 18.06.2010 р. прокурором м. Кривого Рогу [PERSON] у відношенні нього та [PERSON] була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162 та ч. 2 ст. 366 КК України. 26.08.2010 р. у відношенні нього та [PERSON] старшим слідчим прокуратури [PERSON] була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України. 03.08.2010 р. на виконання постанови слідчого його було відсторонено від займаної посади та позбавлено засобів до існування. 11.01.2011р. на підставі подання прокуратури м. Кривого Рогу в звязку з тим, що він не сприяв направленню справи до суду, Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу йому було змінено запобіжний захід на тримання під вартою, в результаті чого він перебував к Криворізькому слідчому ізоляторі 11 місяців. 13.12.2011р. суддею Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу йому винесено обвинувальний вирок та призначено покарання у вигляді позбавленні волі з позбавленням права займати в правоохоронних органах посади, повязані з виконанням функцій представника влади строком на 3 роки та з випробувальним терміном на 1 рік. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області частково скасовано зазначений вирок, однак покарання залишене в повному обсязі. На виконання судового рішення він змушений був звільнитися з лав податкової міліції та майже рік відбував покарання на рівні зі злочинцями, яких донедавна переслідував. 27.11.2012р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2012 р. та справу передано на новий апеляційний розгляд. В результаті чого ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області вирок від 13.12.2011р. скасовано та направлено справу прокурору м. Кривого Рогу для додаткового розслідування. В результаті численних поневірянь ще понад півтора року 26.08.2014 р. ним була отримана постанова прокуратури Дніпропетровської області про закриття кримінального провадження у відношенні нього та [PERSON] на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто з реабілітуючи підстав. Внаслідок постійного переслідування понад 4 роки, позбавлення його засобів для нормального існування, він захворів на гіпертонічну хворобу та опинився в лікарні на стаціонарному лікуванні, стан його здоровя погіршувався протягом останніх років, а в результаті психоемоційного стресу настала криза. Протягом 2014-2016р.р. у нього проходили судові слухання в адміністративному суді за його з [PERSON] позовом до ДПА у Дніпропетровській області щодо поновлення стажу, відновлення на роботі [PERSON] та інші в тому числі про виплату заробітної плати та моральної шкоди. Частина позовних вимог в ході розгляду справи ДПА була виконана. 06.04.2016 р. Вищим адміністративним судом України відмовлено в його позові в частині виплати ДПА у Дніпропетровській області заробітної плати та інших доходів, моральної шкоди. Внаслідок незаконного переслідування він був позбавлений права та можливості працювати в податковій міліції з 03.08.2010 р. до теперішнього часу (внаслідок проблем зі здоровям). З 19.03.2012 р. до 03.04.2013 р. він перебував на обліку у Криворізькому міському центрі зайнятості, але отримував лише мінімальну компенсацію (544,00 грн.), оскільки вона була розрахована від середньої заробітної плати за останні місяці роботи, яку він не отримував завдяки незаконним діям слідчого прокуратури м. Кривого Рогу [PERSON] Так з 03.08.2010 р. по 14.03.2012 р. внаслідок відсторонення його від займаної посади ним втрачено заробіток в сумі 52689,12 грн.; з 19.03.2012 р. по 03.04.2013 р. внаслідок недоотриманої ним в КМЦЗ середньої заробітної плати ним втрачено заробіток в сумі 27863,56 грн. В обґрунтування моральної шкоди посилається на те, що внаслідок незаконних дій працівників прокуратури м. Кривого Рогу та незаконних рішень судів м. Кривого Рогу його було позбавлено заробітку, свободи, нормальних життєвих звязків, здоровя та як наслідок фізичної можливості працювати на високооплачуваній роботі, відповідно засобів для нормального харчування та лікування. Втрата нормальних життєвих звязків полягає в тому, що після перебування в СІЗО його знайомі вважають його злочинцем та уникають спілкування, він та його родина вимушені були захищати свою честь та гідність від наклепів працівників прокуратури більше 4 років, душевний біль від чого він відчуває досі. Будучи невинним він нарівні зі злочинцями відбував покарання. Призначене вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу. Під час кримінального переслідування він весь час знаходився під психологічним тиском, що призвело до втрати здоровя, в звязку з чим він захворів на гіпертонічну хворобу та потрапив до лікарні, хоча до цього ніколи не хворів на це захворювання. В цілому незаконне кримінальне переслідування призвело до неможливості продовження ним активного суспільного життя, втрати роботи в податковій міліції, до позбавлення реалізації ним своїх звичок та бажань, до погіршення відносин з оточуючими людьми, до втрати здоровя, засобів нормального харчування, лікування тощо. Тому позивач просить відшкодувати матеріальну шкоду внаслідок недоотримання заробітної плати в сумі 80552,68 грн. та моральну шкоду в розмірі 78004,80 мінімальних заробітних плат станом на 01.01.2016 р. (а.с. 2-7). 01 листопада 2016 року позивач заявлені вимоги уточнив, просив суд відшкодувати йому нанесену шкоду, стягнувши з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України: матеріальної шкоди внаслідок недоотримання заробітної плати в сумі 80552,68 грн. та моральної шкоди в розмірі 78004,80 мінімальних заробітних плат станом на 01.01.2016 р., що становить 107\~490\~614 грн. (а.с. 134). Ухвалою суду від 14 листопада 2016 року замінено відповідача управління Державної Казначейської служби України у м. Кривому Розі на [PERSON] казначейську службу України (а.с. 146). \~ \~ В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених в позові, наполягали на задоволенні уточних вимог. Представник Державної казначейської служби України [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених в запереченнях, в обґрунтування яких зазначено, що позивач. залучивши в якості відповідача [PERSON] казначейську службу України, просить суд стягнути на свою користь, як з юридичної особи, завдану йому моральну та матеріальну шкоду. При цьому позивач свої вимоги щодо стягнення шкоди саме з Державної казначейської служби України не обґрунтував, в позовній заяві не наведено жодних доказів існування будь-яких правовідносин між позивачем та відповідачем по справі, також відсутні і факти нанесення позивачу будь якої моральної школи. Також вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України завданої йому моральної шкоди не обґрунтовані жодним посиланням на Закон чи нормативний акт. Яким би було передбачено, що шкода завдана діями органів прокуратури ти суду відшкодовується саме [PERSON] казначейською службою України за рахунок власних коштів.[PERSON] казначейська служба України відповідно до покладених на нього завдань провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів за рішеннями, прийнятими державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Відповідно до п.16 Положення про [PERSON] казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011. [PERSON] казначейська служба України є юридичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Стаття 176 Цивільного кодексу України передбачає, що юридичні особи, створені державою не відповідають за зобовязаннями держави. Таким чином [PERSON] казначейська служба України не уособлює собою державу України, а її рахунки уособлюють собою [PERSON] бюджет України. Тому, вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби відшкодування моральної та матеріальної шкоди є безпідставними та необґрунтованими. Відповідати за дії чи бездіяльність державних органів не входить до повноважень органів Державної казначейської служби. Крім того позивач не надав обґрунтування розміру моральної шкоди та докази на підтвердження саме такого розміру шкоди. Що стосується відшкодування матеріальної шкоди, то згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1.3.4 статті 3 цього Закону залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Позивачем до суду не надано ні відповідної постанови, ні ухвали суду, як це передбачає чинне законодавство, тому у справі в цій частині суд повинен закрити провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а.с. 94-98). Представник прокуратури Дніпропетровської області [PERSON] позов не визнала. Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що постановою прокурора м. Кривого Рогу старшого радника юстиції [PERSON] від 18.06.2010 р. порушена кримінальна справа відносно старших оперуповноважених ВПМ Південної МДПІ [PERSON] та [PERSON] за фактом незаконного проведення огляду іншого володіння особи, скоєного службовою особою та службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162 та ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 8 копія постанови). 26.08.2010 р. старшим слідчим прокуратури м. Кривого Рогу Дніпропетровської області молодшим радником юстиції [PERSON] була порушена кримінальна справа у відношенні [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України (а.с. 9-10 копія постанови). Наказом Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 03.08.2010 р. на виконання постанови слідчого прокуратури м. Кривого Рогу від 2 серпня 2010 року [PERSON] було відсторонено від займаної посади (а.с. 11 копія наказу). Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.01.2011 р. подання прокуратури м. Кривого Рогу задоволено та змінено [PERSON] запобіжний захід на тримання під вартою (а.с. 12-13 копія постанови). Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.12.2011 р. [PERSON] визнано винним в скоєнні правопорушень, передбачених ст.ст. 365 ч.1, 162 ч.2, 366 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати в правоохоронних органах посади, повязані з виконанням функцій представника влади строком на 3 роки. На підставі ст.. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання з випробувальним терміном на 1 рік. Запобіжний захід [PERSON] до набрання вироком законної сили змінено на підписку про невиїзд, звільнивши його з-під варти в залі суду (а.с. 14-28 копія вироку). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2012 року частково скасовано зазначений вирок, ухвалено вважати винним [PERSON] засудженим за ст.. 365 ч.1 КК України та за ст. 366 КК України, в частині обвинувачення за ст. 162 ч.2 КК України припинено на підставі ст.. 6 ч.1 п. 2 КПК України (а.с. 29-41 копія ухвали). Наказом Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 14.03.2012 р. звільнено з податкової міліції в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) [PERSON] на підставі рапорта [PERSON] від 13.02.2012 р. (а.с. 42 копія наказу). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2012 р. скасовано ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2012 р. та справу передано на новий апеляційний розгляд (а.с. 44-49 копія ухвали). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2013 року вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.12.2011 р. скасовано, справу направлено прокурору м. Кривого Рогу для додаткового розслідування (а.с. 50-60 копія ухвали). Постановою старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області [PERSON] від 26 серпня 2014 року кримінальне провадження за фактом кримінальних правопорушень відомості щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013040230000044 від 13.02.2013 р. стосовно старших уповноважених ВПМ Південної МДПІ у м. Кривому Розі [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 162, ч.1 ст. 365, ч.1 ст. 366 КК України закрито в звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості вказаних осіб в суді і вичерпані можливості їх отримати (а.с. 61-64 копія постанови). Відповідно до вимог статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з пунктом девятим частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами другою та третьою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Частиною другою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою. За частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується [PERSON] незалежно від вини цього органу. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується [PERSON] у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, а згідно із вимогами ст. З цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно із вимогами статей 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. Тобто, законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, однак розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, у кожному конкретному випадку має визначатися судом з урахуванням обставин справи. Так, не можна вважати рівнозначним перебування під слідством з урахуванням міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та у вигляді тримання під вартою, адже в залежності від цих обставин глибина перенесених моральних страждань буде різнитись і, встановивши у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір мінімального відшкодування моральної шкоди, законодавець не вніс жодних обмежень щодо максимального розміру моральної шкоди, яка може бути відшкодована на підставі цього Закону. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановивши, що постановою старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року кримінальне провадження за фактом кримінальних правопорушень відомості щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013040230000044 від 13.02.2013 р. стосовно старших уповноважених ВПМ Південної МДПІ у м. Кривому Розі [PERSON] та [PERSON] за ч. 2 ст. 162, ч.1 ст. 365, ч.1 ст. 366 КК України закрито в звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості вказаних осіб в суді і вичерпані можливості їх отримати, взявши до уваги, що позивач перебував під судом та слідством з 18 червня 2010 р. по 26 серпня 2014 р. тобто впродовж 4 років, з яких безпосередньо під вартою 11 місяців 2 дні із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, суд доходить до висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову (а.с. 61-64). Визначаючи розмір належної позивачу компенсації за спричинену йому моральну шкоду, суд враховує положення статті 23 ЦК України, статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких законом встановлено лише мінімальній розмір відшкодування моральної шкоди, а реальна компенсація моральної шкоди має визначатись судом з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, а також засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує положення статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконного здійснення інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. В даному випадку такими діями є як незаконне кримінальне переслідування [PERSON] впродовж 4 років, так і незаконне тривале 11 місяців та 2 дні тримання під вартою. Разом з тим, тримання під вартою найсуворіший запобіжний захід, який максимально обмежує права та свободи людини і громадянина, зокрема найважливіше право - на свободу й особисту недоторканність. Застосування тримання під вартою як запобіжного заходу є найгострішим втручанням у сферу гарантованого Конституцією України права на свободу та особисту недоторканість. Європейський суд з прав людини вказує, що взяття під варту - це «такий серйозний захід, який виправданий лише тоді, коли інші, менш серйозні заходи, були розглянуті та визнані недостатніми для забезпечення інтересів людини і суспільства» (рішення ЄСПЛ «[PERSON] проти Польщі» від 4 квітня 2000 р.). Згідно абзацу першого статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, - кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Європейський суд з прав людини у справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» звернув увагу на окремі аспекти застосування національними судами п.5 ст. 5 Конвенції, відповідно до якого кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має право на відшкодування шкоди у судовому порядку, з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. До того ж Європейський суд з прав людини у своїх рішення по справах «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Кудла проти Польщі» від 26 жовтня 2000 року зауважив відсутність спеціальних правових інструментів, за допомогою яких заявник міг би оскаржити тривалість провадження. Визначаючи компенсацію моральної шкоди суд враховує, що незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати позивачу, призвели до позбавлення права позивача на свободу та особисту недоторканість, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршилися відносин з оточуючими людьми. Крім того, погіршився стан здоровя позивача та він потребує постійного лікування. На думку суду, з урахуванням конкретних обставин справи та обсягу заподіяної шкоди, приймаючи до уваги глибину та тривалість моральних страждань позивача, який, згідно з його поясненнями, на теперішній час докладає зусилля для організації свого життя та збереження сімї, веде замкнутий спосіб життя та перебуває у депресії, а також виходячи із засад розумності і справедливості, належною компенсацією моральної шкоди позивачу має бути сума 750 000 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь майнової шкоди, право на відшкодування якої закріплено в пункті третьому статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», суд виходить з наступного. Відповідно до пункту третього статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Разом з тим, статтею 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора. Такого ж висновку дійшов й Верховний Суд України в постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-2089цс15, який є обов'язковим до врахування при застосуванні судами загальної юрисдикції таких норм матеріального права. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють дізнання, досудове слідство, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування (повернення) судових витрат, та інших витрат, сплачених громадянином, унаслідок незаконних дій зазначених органів віднесено до компетенції цих органів, а не суду, у зв'язку з чим ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 22 грудня 2016 року за вих. № 06/1-3543-13 начальником відділу прокуратури Дніпропетровської області надіслано [PERSON] відповідь на його звернення щодо визначення розміру завданої йому незаконними діями органів прокуратури матеріальної шкоди та винесення відповідної постанови. Згідно вказаної відповіді прокуратурою області до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області направлено запит на обчислення [PERSON] середньомісячного заробітку за час незаконного відсторонення його від роботи (посади) та вразі надходження докладеного розрахунку прокуратурою області буде винесено постанова про визначення розміру шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування (а.с. 164 копія відповіді).

Outcome: partial