Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що працював в Дніпропетровській митниці Міндоходів з 22.10.2007 року по 10.06.2014 року. На виконання своїх службових обов'язків з 20.12.2013 року по 14.01.2014 року відповідно до наказу №309 від 29.07.2013 року, розпорядження №212-р від 02.08.2013 року, наказу №27288/7/99-99-03-04-17 від 16.12.2013 року перебував у службовому відрядженні в м.Одеса, в зоні діяльності Південної митниці Міндоходів. Аванс для витрат на відрядження в порушення вимог ст.121 КЗпП України та п.5 наказу Мінфіну України №59 від 13.03.1998 року йому виплачено не було та він був змушений витрачати свої кошти на оренду житла. Після повернення з відрядження ним було подано до бухгалтерії митниці фінансові документи в оригіналі, що підтверджують витрачені ним кошти під час відрядження: витрати на проїзд в сумі 172 грн. 47 коп., витрати на проживання в сумі 5750 грн. Однак витрачені кошти йому повернуто не було незважаючи на неодноразові звернення. 10.06.2014 року наказом №270-о від 05.06.2014 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Проте, зазначена вище заборгованість при звільненні виплачена не була. В зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по витратах на відрядження в сумі 5922 грн. 47 коп. та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку за період з 11.06.2014 року по день фактичного розрахунку. Під час розгляду справи позивач зменшив розмір заявлених позовних вимог та посилаючись на виплату йому відповідачем під час розгляду справи (10.09.2014 року) заборгованості по витратам на відрядження, просив стягнути на його користь компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.06.2014 року по 09.09.2014 року в сумі 7815 грн. 15 коп. В судовому засіданні позивач підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зокрема, посилались на те, що станом на 10.09.2014 року з позивачем проведено всі розрахунки. Посилання останнього в обґрунтування позовних вимог на положення ст.ст.116,117 КЗпП України є неправомірними, оскільки виплати на відрядження не відносяться до заробітної плати. На день звільнення з позивачем було проведено всі розрахунки по оплаті праці. Позивачем була зазначена заборгованість по витратах на відрядження в сумі 5922 грн. 47 коп. Однак, згідно наданого авансового звіту №14 від 19.03.2014 року вказані витрати склали 6702 грн. 47 коп. з урахуванням добових. Відповідно до отриманих авансових звітів було підготовлено заявку від 20.03.2014 року до органів Державної казначейської служби для прийняття фінансових зобов'язань, у тому числі враховано і кошти в сумі 6702 грн. 47 коп. Планом асигнувань на 2014 рік передбачено фінансування коштів на відрядження помісячно до кінця поточного року, тому фінансової можливості погасити заборгованість поточного року настає наприкінці 2014 року за умовами отримання фінансування. При отримані в серпні місяці фінансування митницею було підготовлено платіжне доручення від 21.08.2014 року №1079, з урахуванням суми, що належала позивачу. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що позивач працював в Дніпропетровській митниці Міндоходів з 22.10.2007 року по 10.06.2014 року. На виконання своїх службових обов'язків в період з 20.12.2013 року по 14.01.2014 року відповідно до наказу №309 від 29.07.2013 року, розпорядження №212-р від 02.08.2013 року, наказу №27288/7/99-99-03-04-17 від 16.12.2013 року перебував у службовому відрядженні в м.Одеса, в зоні діяльності Південної митниці Міндоходів. В своєму позові [PERSON] зазначив, що його витрати на відрядження у цей період склали 5922 грн. 47 коп. Під час розгляду справи останній пояснив, що вказана сума є приблизною та розрахована ним на підставі копій документів, що в нього збереглись. Оригінали документів ним було здано до бухгалтерії митниці для проведення відповідних виплат. З наданих представниками відповідача документів вбачається, що згідно наданого авансового звіту №14 від 19.03.2014 року фактично витрати позивача за час відрядження склали 6702 грн. 47 коп. з урахуванням добових. Також сторонами не заперечувалось, що після повернення з відрядження позивач подав до бухгалтерії митниці фінансові документи в оригіналі, що підтверджують витрачені ним кошти під час відрядження, але вказані кошти останньому своєчасно виплачено не було. Не виплачено вказані витрати і при звільненні позивача 10.06.2014 року згідно наказу №270-о від 05.06.2014 року. Фактично розрахунок з позивачем проведено 10.09.2014 року, шляхом перерахування коштів в сумі 6702 грн. 47 коп. на картковий рахунок позивача. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунку, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічні роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього кодексу. В зв'язку з цим, суд не приймає доводи представників відповідача про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні. Також суд вважає безпідставними доводи представників відповідача з приводу того, що витрати на відрядження не входять до фонду заробітної плати, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст.116,117 КЗпП України. Так, ст.121 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування витрат та компенсацій в зв'язку із службовим відрядженням; ст.116 КЗпП України чітко визначає обов'язок роботодавця виплатити працівнику всі належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, незалежно від їх виду, а ст.117 КЗпП України встановлює відповідальність власника або уповноваженого ним органу за не проведення розрахунку у встановлені ст.116 КЗпП України строки. Як вбачається з довідки про середню заробітну плату відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 124 грн. 05 коп. В день звільнення, як того вимагає ст.116 КЗпП України, розрахунок з позивачем проведено не було. Таким чином, така затримка розрахунку з позивачем фактично розпочалась 10.06.2014 року та скінчилась 10.09.2014 року в день перерахування коштів на картковий рахунок. Разом з тим, розглядаючи справу у відповідності до ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7815 грн. 15 коп., за період з 11.06.2014 року по 09.09.2014 року, виходячи з наступного розрахунку: 124 грн. 05 коп. (середньоденна заробітна плата) х 63 (кількість робочих днів в період з 11.06.2014 року по 09.09.2014 року). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування обов'язкових податків та платежів. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved