Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником нерухомого майна, а саме садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, на вищезазначене майно Оболонським районним відділом державної виконавчої служби м.є Києва Головного територіального управління юстиції було накладено арешт на підставі ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 12.10.2017 року, як на таке, що належить громадянину [PERSON] , однак на той момент аласником вищезазначеного майна був позивач. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовну заяву підтримав повністю, просив позов задоволити. Представник Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки ппозивач не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С., зареєстровано в реєстрі за №344, позивач [PERSON] є власником садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю., зареєстровано в реєстрі за №536, позивач [PERSON] є власником садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з листа Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 16.04.2019 року, на виконання ухвали №756/6801/17 від 12.10.2017 року Оболонського районного суду м. Києва по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] . Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арештів позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, оскільки ухвалою №756/6801/17 від 12.10.2017 року Оболонського районного суду м. Києва накладено арешт на спірне майно, та зазначено, що воно належить на праві власності [PERSON] , однак в той період власником даного майна був позивач, а не [PERSON] ,та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову в цій частині Щодо вимоги позивача про визнання за ним особистою приватною власністю вищезазначеного майна, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином позовна заява підлягає частковому задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: partial