Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 18.08.2008 року між банком та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2697 та іпотечний договір № 4532 в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, в іпотеку передано нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,2500 га та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку №14 та належних надвірних будівель, що знаходиться за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Храпачі, вулиця Кооперативна, що належать боржнику на підставі договору купівлі-продажу. 25.06.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме : земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та розташоване на ній домоволодіння за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Храпачі, вулиця Кооперативна №14. 21.052013 року державним виконавцем районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду та накладено арешт на все майно боржника, що є предметом іпотеки і оголошено заборону на його відчуження. Зазначене нерухоме майно обтяжене арештом державного виконавця згідно постанови держвиконавця РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ від 28.05.2013 р. № 38096205. Позивач як іпотекодержатель має право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, між позивачем та боржником досягнуто домовленості щодо переходу предмета іпотеки до третьої особи шляхом укладання договору купівлі-продажу обєкта нерухомого майна і погашення заборгованості за кредитним договором. На даний час Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим наказом Мінюсту України від 16.04.2014 року № 656/5, не передбачено можливості реалізації земельних ділянок на прилюдних торгах, а тому реалізація предмета іпотеки в межах виконавчого провадження неможлива, але існуючі обтяження предмета іпотеки не дають можливості іпотекодержателю скористатися своїм законним правом та звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку». Позивач просив суд зобовязати державного виконавця районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції звільнити з-під арешту вказане вище нерухоме майно боржника, обтяжене постановою державного виконавця від 28.05.2013 року серії ВП № 38096205, зобовязати державного виконавця районного відділу ДВС вжити заходів щодо виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обтяження №1450696 від 28.05.2013 року та обтяження №1506984 від 28.05.2013. В судовому засіданні представником позивача було надано до суду письмову заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд звільнити з-під арешту нерухоме майно боржника, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за кадастровим № 3220488601:02:003:0041 та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку, надвірних будівель (погріб, гараж-майстерня, криниця, огорожа та ворота) за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Храпачі, вулиця Кооперативна №14, та є предметом іпотеки згідно іпотечного договору № 6296 від 18.08.2008 року, накладеного постановою державного виконавця районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 28.05.2013 року № 38096205, зобовязати державного виконавця районного відділу ДВС вжити заходів щодо виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обтяження №1450696 від 28.05.2013 року та обтяження №1506984 від 28.05.2013. Представник відповідача районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області позов не визнала, пояснила, що згідно Закону України «Про виконавче провадження» державному виконавцю надано право накладати арешт на майно боржника з метою виконання рішення, саме за заявою стягувача ПАТ «Державний ощадний банк України» було накладено арешт на нерухоме майно боржника [PERSON], по даному виконавчому провадженню не відшкодовані витрати за проведення виконавчих дій та виконавчий збір, у разі звільнення майна боржника з-під арешту з метою його реалізації поза межами виконавчого провадження вищезазначені витрати залишаться не стягненими, не надійдуть до державного бюджету України. Крім того, накладений на майно боржника арешт може бути знятий відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій; в усіх інших випадках арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду, станом на дату звернення до суду з позовом жодних рішень про зобовязання районного відділу ДВС скасувати арешт, накладений на майно боржника, немає; за ч.3 ст.60 вказаного Закону арешт з майна боржника може бути знято за постановою начальника відділу ДВС, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом, але ніяких порушень не виявлено і звернень до начальника районного відділу ДВС з приводу порушення цього порядку не надходило, а тому у відповідача відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, жодних клопотань чи заперечень суду не подавав. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 18.08.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» /правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України»/ та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит, згідно якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 285 810 грн. на строк до 18.08.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,5 % річних. 18.08.2008 року між банком на [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка з розташованим на ній житловим будинком під № 14,надвірними спорудами, що знаходиться в селі Храпачі по вулиці Кооперативна, Білоцерківського району Київської області, право власності боржника на яке підтверджується договорами купівлі-продажу житлового будинку від 30.03.2000 року. Наведене стверджується копіями вказаних договорів (а.с. 7-9,10-16). З матеріалів справи вбачається, що за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.06.2012 року по справі № 1003\\2904\\2012,2\\1003\\1492\\2012 було звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення виниклої заборгованості [PERSON], на підставі якого було судом видано 07.02.2013 року виконавчий лист стягувачу, що слідує з копій рішення суду та виконавчого листа (а.с.17-18, 19). В судовому засіданні становлено, що 21.05.2013 року державним виконавцем районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 38096205 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Державний ощадний банк України», постановою державного виконавця від 28.05.2013 року накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме: на земельну ділянку площею 0,2500 га та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку №14 і надвірних будівель, що знаходиться за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Храпачі, вулиця Кооперативна, та заборонено його відчуження, що стверджується копією цієї постанови (а.с. 20). При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч.7 ст.3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 1 квітня 2013 року. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Стаття 598 ЦК України передбачає у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За ч.2 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. За положеннями ст.63 вказаного Закону, звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Отже, як було встановлено судом і вказано вище, державним виконавцем накладено арешт тільки на те нерухоме майно боржника, яке є предметом іпотеки, інше майно боржника не виявлялося, відсутні відомості щодо арешту на інше майно, що не заперечила в суді представник районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції. З матеріалів справи, також, вбачається, що виконавчий документ щодо стягнення боргу з [PERSON] на користь позивача перебуває на виконанні з травня 2013 року, але звернення стягнення на нерухоме майно, яке перебуває під арештом, для задоволення вимог стягувача по даний час державним виконавцем не проведено, тобто, на даний час рішення суду залишається не виконаним. З листа Державної виконавчої служби України в матеріалах справи слідує, що звернення стягнення на нерухоме майно проводиться відповідно до Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Мінюсту України від 16.04.2014 року № 656/5, згідно з п.1 розділу 1 якого під арештованим майном розуміється рухоме або нерухоме майно боржника / крім земельних ділянок та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»/, на яке звернуто стягнення і яке підлягає примусовій реалізації. Питання реалізації земельних ділянок під час здійснення виконавчого провадження потребує нормативного врегулювання. Отже, реалізація нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, в даний час, неможлива в межах процедури виконавчого провадження, чого не оспорювала в суді представник відповідача. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що банк як іпотекодержатель в звязку з арештом майна, яке є предметом іпотеки, позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок реалізації цього майна поза процедурою виконавчого провадження, в межах виконавчого провадження реалізація цього нерухомого майна також неможлива, а тому права банку як іпотекодержателя і одночасно стягувача у виконавчому провадженні є порушеними. Умовами іпотечного договору, на який вказано вище в рішенні, передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду, або у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань на підставі цього договору . Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, на даний час банк досяг домовленості з боржником щодо продажу предмета іпотеки третій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу, що дасть можливість погасити заборгованість боржника перед банком за кредитним договором, тоді як звернути стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження неможливо, тобто є можливість вигідно для обох сторін, як стягувача так і боржника, вирішити спір, виконати рішення суду. Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суд дійшов висновку, що оскільки з винесенням постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, порушуються права позивача, як іпотекодержателя відповідного майна, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати своє право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому дане нерухоме майно підлягає звільненню з-під арешту. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. За приписами ч.ч.2,3 ст. 60 цього Закону, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. А згідно ч.5 цієї статті Закону, у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Тобто, в даному випадку підставою для зняття арешту з нерухомого майна предмета іпотеки може бути тільки рішення суду. З огляду наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані і такі, що підлягають до задоволення. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідачів сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. по 121,80 грн. з кожного.

Outcome: approved