Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача про звернення стягнення на майно за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 15 січня 2020 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики на підставі якого останньому була надана безвідсоткова позика у сумі 70000,00 грн. терміном повернення не пізніше 01 червня 2020 року. Свої зобов`язання в частині надання позики позивач виконав в повному обсязі, про що свідчить боргова розписка від 15 січня 2020 року. До теперішнього часу борг у сумі 70000,00 грн. не повернутий. Відповідно до п.4.2. розділу 4 «Відповідальність сторін» договору позики сторони домовились, що у разі неповернення позичальником позики в строк, визначений пунктом 2.1. договору. Позикодавець набуває права примусового стягнення позики шляхом стягнення боргу в порядку, визначеному чинним законодавством України, в тому числі шляхом визнання права власності за позикодавцем на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності позичальнику в рахунок погашення заборгованості за позикою. Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 13.12.2004 року виданим виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради, встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - дійсно належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2005 року та даними технічного паспорту на квартиру частка кожного співвласника становить 1/3. Відповідно до Звіту про оцінку майна, виготовленого ТОВ «Мелітопольське експертно-технічне агентство нерухомого майна» ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , - станом на 09.07.2020 року становить 169410 (сто шістдесят дев`ять тисяч чотириста десять) гривень. Отже, вартість частки квартири, яка належить на праві власності відповідачу, становить 56470,00 грн. (169410 : 3 = 56470). Таким чином, вартість 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , - не перевищує суму заборгованості перед позивачем. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 15 січня 2020 року в сумі 70000,00 грн. просить звернути стягнення на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] шляхом визнання за позивачем права власності на зазначену 1/3 частину вказаної квартири. Позивач у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Літути С.В. на адресу суду направлено відзив відповідно до якого, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків: Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 15 січня 2020 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав у борг [PERSON] 70000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 01 червня 2020 року. (а.с.3). однак в судове засідання стороною позивача не долучено до матеріалів справи оригінал відповідного договору. На підтвердження укладення договору [PERSON] позивачу була надана власноручна розписка. (а.с.4). Оригінал розписки долучено також не було. Як встановлено відповідно до копії договору яка перебуває в матеріалах цивільної справи, що боргові зобов`язання перед позивачем у встановлений умовами договору строк [PERSON] не виконав. Відповідно до п. 4.2 розділу 4 «Відповідальність сторін» договору позики, сторони домовилися, що у разі неповернення позичальником позики в строки, позикодавець набуває права примусового стягнення позики шляхом стягнення боргу в порядку, визначеному чинним законодавством України, в тому числі шляхом визнання права власності за позикодавцем частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності позичальнику в рахунок погашення заборгованості позикою. Згідно до свідоцтва про право власності від 13 грудня 2004 року виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/3 за кожним, [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . (а.с.5) Згідно до звіту про оцінку майна двохкімнатної житлової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 09 липня 2020 року ринкова вартість об`єкта оцінки складає 196410,00 грн. (а.с.9). Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також письмовий відзив представника відповідача, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимоги від відповідача виконання боргового зобов`язання. В матеріалах справи відсутні підтвердження направлення відповідачу вимоги про повернення грошових коштів від 15 січня 2020 року у сумі 70000,00 грн. Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в судовому порядку. Згідно статті 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України). Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 578 ЦК, майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише статтями 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання. Договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу заставодержателю права власності на предмет застави у рахунок виконання основного зобов`язання; право заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу заставодержателю права власності на предмет застави в позасудовому порядку, так і надання заставодержателю права від свого імені продати предмет застави як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя чи застереження в договорі застави на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що положення Закону України «Про заставу» не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду. Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності заставодержателя на нерухоме майно, що є предметом застави, може бути оскаржене заставодавцем у суді. Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328,335,392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем. Пунктом 4.2 договору позики грошових коштів від 15 січня 2020 року передбачено, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеного у пункті 2.1 цього договору, позикодавець набуває права примусового стягнення позики шляхом стягнення боргу в порядку передбаченому чинним законодавством України, в тому числі шляхом визнання права власності за Позикодавцем частки квартири за відповідною адресою, яка належить Позичальнику, в рахунок погашення заборгованості Предметом договору позики є певна кількість грошових коштів. Умови зазначеного договору в частині звернення стягнення на частину квартири за адресою: [ADDRESS] яка належить відповідачу, шляхом визнання права власності на зазначену частку за позивачем, у судовому порядку не підлягають задоволенню оскільки, нотаріально посвідчений договір застави між сторонами не укладався, а крім того звернення стягнення на предмет застави є позасудовим способом захисту. Отже, для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18). У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки договір застави між [PERSON] та [PERSON] не укладався, з позовом до [PERSON] , позивач про повернення грошових коштів не звертався, підстави для передачі позикодавцю права власності на нерухоме майно, належне відповідачу відсутнє, відповідно до договору позики коштів від 15 січня 2020 року, оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту його прав. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed