Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» №189-к від 18.05.2010 року та наказу ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» №129-к від 19.05.2010 року був прийнятий на посаду директора ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України». 17.07.2015 року [PERSON] відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» №185-к від 07.07.2015 року та наказу ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» №260-о/с від 17.07.2015 року був звільнений з займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Під час роботи директором ДП «Нафтогазобслуговування» відповідач підписав декілька, як зазначає позивач, незаконних наказів щодо звільнення [PERSON] . Так, 14.02.2013 року [PERSON] підписав наказ №70-к про звільнення [PERSON] з роботи з посади начальника управління автопослуг та експлуатації автотранспорту на підставі ст. 38 КЗпП України, в якому підставою звільнення вказана заява [PERSON] від 28.01.2013 року. Наказом ДП «Нафтогазобслуговування» за №182-к, підписаного відповідачем 27.03.2013 року, було змінено дату звільнення [PERSON] на 27.03.2013 року. Наказом ДП «Нафтогазобслуговування» №205-к від 28.03.2014 року за підписом відповідача був визнаний недійсним та скасований наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» №182-к від 27.03.2013 року. Вищевказані накази видані після відкликання [PERSON] заяви про звільнення, а отже є незаконними. Також [PERSON] в день видачі наказів від 14.02.2013 року та 27.03.2013 року роботу не залишив та не вимагав розірвання трудового договору, а з 14.02.2013 року перебував на лікарняному, про що в цей день повідомив телефоном двох посадових осіб дочірнього підприємства. До 14.02.2013 року на посаду [PERSON] в порядку переведення з іншого підприємства нікого запрошено не було. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року у справі №755/6752/13-ц задоволено позов [PERSON] та поновлено його на посаді начальника управління автопослуг та експлуатації автотранспорту ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» з 28.03.2013 року, а також стягнуто з дочірнього підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62 014 гривень 44 копійки та моральну шкоду в сумі 1 000 гривень. З позивача в порядку примусового виконання судового рішення стягнуто 63 014 гривень 44 копійки на рахунок ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Позивач вважає, що відповідач, працюючи директором ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», відповідно до п. 8 ст. 134 та ст. 237 КЗпП України має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» оплатою працівнику вимушеного прогулу при незаконному звільненні з роботи. Тому позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь заподіяну шкоду в розмірі 63 014 гривень 44 копійки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав і просив задовольнити Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся, про причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» №189-к від 18.05.2010 року та наказу ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» №120-к від 19.05.2010 року був прийнятий з 19.05.2010 року на посаду директора ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на умовах контракту (а.с.8). 17.07.2015 року [PERSON] був звільнений з займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» №185-к від 07.07.2015 року та наказу ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» №260-о/с від 17.07.2015 року (а.с.9). Працюючи директором ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», [PERSON] 14.02.2013 року підписав наказ №70-к про звільнення [PERSON] з роботи з посади начальника управління автопослуг та експлуатації автотранспорту з 14.02.2013 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно із заявою [PERSON] від 28.01.2013 року (а.с.10-копія наказу). 27.03.2013 року [PERSON] підписав наказ №182-к по ДП «Нафтогазобслуговування», яким було змінено дату звільнення [PERSON] на 26.03.2013 року (а.с.11-копія наказу). Наказом ДП «Нафтогазобслуговування» №205-к від 28.03.2014 року за підписом відповідача був визнаний недійсним та скасований наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» №182-к від 26.03.2013 року (а.с.12-копія наказу). 13.02.2013 року [PERSON] написав заяву про відкликання заяви про звільнення (а.с.15). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року (а.с.16-21), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2013 року, частково задоволено позов [PERSON] , накази ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» за №70-к від 14.02.2013 року та за №182-К від 27.03.2013 року в частині звільнення [PERSON] визнані незаконними, поновлено [PERSON] на посаді начальника управління автопослуг та експлуатації автотранспорту ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» з 26.03.2013 року, а також стягнуто з дочірнього підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62 014 гривень 44 копійки та моральну шкоду в сумі 1 000 гривень, а всього 63 014 гривень 44 копійки. Згідно з платіжним дорученням №12/12 від 16.12.2013 року (а.с. 22) ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» перерахувало на рахунок ВДВС Дніпровського району 63 014 гривень 20 копійок в порядку стягнення на підставі виконавчого листа №755/6752/13-ц від 09.07.2013 року Дніпровського районного суду м. Києва. 22.01.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.155-159) скасовані рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2013 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2013 року, матеріали справи направлені на новий судовий розгляд. 19.08.2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] було задоволено частково, наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» за №70-к від 14.02.2013 року в частині звільнення [PERSON] визнаний незаконним, поновлено [PERSON] на посаді начальника управління автопослуг та експлуатації автотранспорту ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» з 14.02.2013 року, а також стягнуто з дочірнього підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 539 256 гривень та моральну шкоду в сумі 1 000 гривень. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.08.2015 року скасовано, провадження у справі закрито, а також визнано мирову угоду, укладену 02.11.2015 року між [PERSON] і ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України». За мировою угодою дочірнє підприємство зобов`язалось сплатити на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 282 024 гривні 80 копійок. Станом на дату укладення мирової угоди [PERSON] поновлено на посаді. Згідно з частинами 1 - 3 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Як зазначено в пункті 8 статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Частинами 3 і 4 статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 20 зазначається, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Наведені вище норми права покладають на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, виключно за наявності вини в діях службової особи. Натомість, судом за результатами розгляду спору провадження у справі про поновлення [PERSON] на роботі було закрито, визнано мирову угоду, укладену 02.11.2015 року між [PERSON] і ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України». Зважаючи на це, на думку суду, не можна стверджувати про наявність вини в незаконному звільненні в діях відповідача. Інших доказів на підтвердження вини [PERSON] в незаконному звільненні [PERSON] представник позивача суду не надав. За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. На підставі наведеного, ст.ст.130,134, 233, 237 КЗпП України,

Outcome: dismissed