Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що бажаючи придбати житловий будинок в [ADDRESS] та у зв'язку з відсутністю належної кількості грошових коштів звернувся до ТОВ «Правнік», оголошення про діяльність якого він знайшов в засобах масової інформації, з метою отримання кредиту. Так, 17.03.2014 між ним та ТОВ «Правнік» було укладено договір про надання безстрокової позики на суму 100000 грн. Вказував на те, що з пояснень працівника відповідачів та із тексту договору він зрозумів, що повинен оплатити комісію позичальникові для того щоб отримати в позику в сумі 100000 грн. Представник відповідачів надав йому па підпис два договори - з ТОВ «Правнік» з додатками та TOB «Ніван Люкс».Після чого йому було надано банківську реквізити на оплату так званої комісії на суму 3800грн., яку він оплатив 17 березня 2013 року. Цього дня йому повідомили, що кредитні кошти він отримає невдовзі про що його повідомлять по телефону. В подальшому, оскільки на протязі тижня кредитні кошти так і не надійшли та йому ніхто не телефонував він знову особисто звернувся до працівника відповідачів за місцем розташування їх офісу в м.Чернівці, де представник відповідачів пояснив, з метою прискорення отримання кредитних коштів йому слід ще сплатити 3000 грн. та надав йому банківські реквізити для оплати вказаних коштів як страхового платежу за договором, проте жодного договору страхування він не підписував. Проте навіть після сплати вказаних грошових коштів, суми позики (кредиту) позивач так і не отримав, а тому його родичу знову звернулись до представника відповідачів, який пояснив про необхідність ще доплатити 555,56 грн. та надав їм відповідні розрахункові рахунки для сплати зазначених коштів. Не зважаючи на виконанні ним вище вказані дії кредитних коштів він так і не отримав, вважає, що відповідачі використовують в своїй діяльності нечесну підприємницьку практику, шляхом сприяння розвитку пірамідальних схем та своїми діями ввів його в оману. Вказував на те, що умови укладеного між ним та відповідачами договору суперечать чинному законодавству, порушують вимоги ст. 18, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.203 ЦК України, а тому його слід визнати недійсним та зобов'язати відповідачів повернути сплачені ним грошові кошти. Крім того, вказував на те, що він не укладав жодного договору страхування та отриманий його родичами в офісі відповідачів ТОВ «Правнік» та ТОВ «Ніван Люкс» договір про страхування його життя від нещасного випадку від 24.03.2014 року, укладений з ТДВ «СК Традо» не міг бути ним підписаний з тих причин, що 24.03.2014 року він перебував на роботі в м.Києві, а підпис, який міститься на спірному договорі взагалі зовні не схожий на його підпис. Також вказував на те, що згідно офіційної та відкритої інформації, яка міститься на сайті ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців єдиним видом діяльності ТДВ «СК Традо» є інші види страхування окрім страхування життя, проте відповідно до умов спірного договору було застраховано його життя від смерті внаслідок нещасного випадку. Крім того зазначав, що відповідно до інформації, яка міститься на сайті ДП «Інформаційно-ресурсний центр» про види діяльності ТОВ «Правнік» єдиним зареєстрованим видом економічної діяльності цього підприємства є надання інших інформаційних послуг, н.в. і у. код КВЕД 63.99, що виключає можливість надання будь-яких фінансових послуг. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, зокрема на ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» та норми ЦК України, просив визнати недійсним договір №030465 від 17.03.2014 року, укладений між ним та ТОВ «Правнік» про вчинення дій на надання позики та договір №030465 від 17.03.2014 року про надання інформаційних послуг, підписаний між ним та ТзОВ «Ніван Люкс», а також договір №006690 від 24.03.2014 року про добровільне страхування від нещасних випадків, укладений між ним та ТДВ «СК Традо», стягнути з відповідачів солідарно на його користь 6850 грн. 00 коп. В судове засідання позивач не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, в його інтересах діяв представник, від якої до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідачів, представники яких не з'явилися в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суду не повідомили і не подали заяви про відкладення розгляду справи, разом з тим від представника страхової компанії до суду надійшли заперечення на позов, в яких останній позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову в частині вимог до страхової компанії відмовити. Згідно положень ч. 5 ст. 75 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Так, судом направлялись судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками на адресу відповідачів згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 17.03.2014 року між ТОВ «Правнік» та позивачем було укладено договір №030465 про надання безвідсоткової позики. Обовязковою складовою є додаток до вказаного договору в якому визначено умови програми «ВТБ - гроші» (а/с 6,7). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, судом встановлено, 17 березня 2014 року між позивачем та ТОВ «Ніван Люкс» було укладено договір №030465, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації, вартість плати за надані послуги с становить 3800 грн. (а/с 9). Також, з матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2014 року між позивачем та ТДВ «СК «Традо» було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків, відповідно до якого позивач застрахував своє життя на випадок смерті від нещасного випадку, що стався під час дії договору страхування, страховою сумою 100000 грн. при сплаті страхового платежі в розмірі 3000 грн. (а/с 38). У відповідності до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, при розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що відповідно до умов оскаржуваного договору,укладеного з ТОВ «Правнік» дійсним його предметом є не надання позивачу позики в сумі 100000грн.. а фактично надання послуг з адміністрування системи, що умовно називається Програма «ВТБ-гроші», яка міститься у додатку №2 до договору. За умовами вказаної Програми існує Фонд учасників, куди невідома мені кількість учасників має щомісячно сплачувати гроші для того щоб на Заході з розподілу фонду учасників Товариство обрало того учасника, якому буде надано позика. При чому важливим є той факт, що «товариство організовує захід з розподілу фонду учасників, коли фонд є достатнім», з чого можна зробити висновок, що захід з розподілу фонду учасників може ніколи і не настати. Договір не містить строків та (або) термінів отримання учасником коштів, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ «Правнік» за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання учасником позики навіть у разі повної оплати її вартості. Натомість договором передбачено лише виконання всіх без винятку його умов для можливості у майбутньому можливо отримати позику, передбачена лише відповідальність учасника, передбачено, що кошти, які він вже оплатив для отримання «позики», він може і не отримати назад, оскільки вони повертаються при чіткому виконанні майже не виконуваних умов. Згідно умов оспорюваного договору вбачається, що спочатку учасник зобов'язаний оплатити відповідачам суму коштів, яку він хоче позичити у ТОВ «Правнік» і яка перевищує в даному випадку цю нібито безвідсоткову позику на 6800грн.. а вже потім за ймовірності настання певних умов, учасник може і отримує цю «позику», однак отримання коштів не залежить від ТОВ «Правнік» і він не гарантує йому отримання позики, але вимагає сплачувати на його рахунок кошти. Поте, як вбачається з оголошення розміщеного з ЗМІ, за адресою місцезнаходження офісу відповідача пропонували саме надання позики (кредитів) (а/с 5 зворот). Відповідно до роз»ясень, що містяться у п.2,19.,20. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину; відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною 2 статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч.1 ст.18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до змісту п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються дії як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Правнік» є суб'єктом господарювання з надання фінансових послуг. Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, у відповідності до ст.ст. 627,628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Як вбачається з умов договору №030465, укладеного між позивачем та відповідачем ТОВ «Ніван Люкс», останній не містить необхідних умов щодо предмету договору, його розірвання або припинення, відповідальності виконавця, з чого слідує, що вказаний договір укладався відповідачем не маючи на меті створювати будь-які юридичні наслідки, а був лише допоміжним інструментом при укладенні договору з ТОВ «Правнік». Згідно ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як вбачається зі змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодуванні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вказані вище договори, укладені з ТОВ «Правнік» та ТОВ «Ніван Люкс» слід визнати недійсними. Крім того, відповідно до оспорюваного договору страхування останній укладений 24.03.2014 року, проте як вбачається з копії квитків на проїзд, в цей день позивач не перебував в м.Чернівці та умови договору не містять відомостей щодо місця його укладення, крім того відповідно до офіційної інформації, яка міститься на сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, єдиним видом діяльності ТДВ «СК «Традо» є інші види страхування, крім життя, проте згідно договору страхування договір на випадок смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що стався під час дії договору страхування (а/с 38,40,41). За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позову також і в частині визнання недійсним договору страхування у зв'язку з тим що справа слухається відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦК України на підставі наявних у справі доказів та матеріали справи і доводи викладені відповідачем СТДВ «СК «Традо» не містять доказів протилежного. Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути отримані ними грошові кошти сплачені позивачем відповідно до оскаржених договорів відповідно до копій квитанцій, що містяться в матеріалах справи. Проте суд не вбачає підстав для стягнення грошових коштів в солідарному порядку з усіх відповідачів, оскільки відповідно до наявних в матеріалах справи копій квитанцій позивачем було сплачено 3800 грн. на рахунок ТОВ «Ніван Люкс» та 3000 грн. на рахунок ТДВ «СК «Традо» (а/с 10, зворот). У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в солідарному порядку підлягає стягненню з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial