Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що АКІБ «УкрСиббанк», який з 21.12.2009 року змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» або АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений договір №11101475000 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого, останньому були надані кредитні кошти на суму 174 500 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України на дату укладення договору становить 881 225 гривень, на строк до 21.12.2013 року, за користування яким позичальник сплачує 12,2 % річних. Однак відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим станом на 05.07.2013 року має заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 192 970 доларів США 40 центів, що в еквіваленті до національної валюти України, станом на 05.07.2013 року становить 1 542 412 гривень 40 копійок, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки 13.02.2013 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2, за якими ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги за договором №11101475000. Представник позивача в судове засідання 06.06.2016 року не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, однак подала до суду заяву, у якій позов підтримала та просила його задоволити з підстав, викладених у ній. Відповідач та його представник у судове засідання 06.06.2016 року не з'явились, як вбачається з матеріалів справи, про час і місце судового розгляду були повідомлений належним чином, тому суд з урахуванням положення п. 5 ст. 74, ст. 224 ЦПК України та думки представника позивача, яка не заперечувала проти такого розгляду справи, приходить до висновку про можливість слухати справу у його відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України, ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки. Частиною 1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як встановлено в ході судового розгляду, позивач у підтвердження своїх позовних вимог посилався на ту обставину, що 21.12.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №11101475000 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому були надані кредитні кошти на суму 174 500 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України на дату укладення договору становить 881 225 гривень, строк кредитування було встановлено до 21.12.2013 року, під 12,2 % річних. (п.п.1.1.), однак дані обставини повністю спростовуються матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи наявний інший договір №111005011000, номер якого вказаний друкованими літерами «№111005011000», закреслений та проставлено «№11101475000» від руки (а.с.17-26, 170-174), у зв'язку з чим дані посилання не можуть бути прийняті судом, як належні та допустимі докази того, що між сторонами існують зобов'язання саме за договором «№11101475000». Крім того, слід зазначити, що відповідно до п.10.4 вищезазначеного договору, зміни до нього оформлюються шляхом підписання сторонами відповідних додаткових угод до нього, однак належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України, у підтвердження того, що було змінено його номер у матеріалах справи відсутні у зв'язку з чим судом також не можуть бути прийняті до уваги посилання представника позивача на розрахунок заборгованості (а.с.6-14), додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11101475000 (а.с.175). Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Також, позивач у підтвердження підстав звернення до суду з даним позовом з вимогою до відповідача, посилався на ту обставину, що 13.02.2013 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2, за якими ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги до відповідача надав договір факторингу №2 від 13.02.2012 року (а.с.29-34) та акт приймання-передачі прав вимоги (а.с.34), однак вказані документи не містять прямого посилання про перехід прав вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» саме за тими договорами, на які посилається позивач. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інших належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором та наявності у останнього заборгованості у підтвердження позовних вимог до [PERSON] позивачем не надано. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст.58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначає Пленум ВС України у постанові №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції» у позовні заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У зв'язку з вищевикладеним, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів виникнення зобов'язань за договором та наявності у останнього заборгованості за кредитним договором №11101475000 від 21.12.2006 року, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за цим договорами не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, у зв'язку з чим не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 512, 514, 525-526, 530, 610-612, 625, 629, 1050, 1054, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України,

Outcome: dismissed