Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 5 листопада 2014 року о 18 годині 10 хвилин, водій [PERSON] огли, керуючи транспортним засобом «ВАЗ2105», державний номерний знак [NUMBER] , в районі буд. № 126 по вул. Кобилянського у м. Кривому Розі, допустив наїзд на припаркований автомобіль «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням позивача, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.12.2014 [PERSON] огли визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого\~ст. 124 КУпАП України. Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження №Д45/01/15 від 30.11.2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER] , складає 21965,08 грн. При розгляді справи про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , судом було встановлено, що транспортний засіб «ВАЗ2105», державний номерний знак [NUMBER] належить відповідачу у справі [PERSON] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Крім того, встановлено дані про відсутність у [PERSON] огли права на керування транспортним засобом. Позивач вважає, що оскільки відповідач не звертався до правоохоронних органів із заявою про викрадення автомобіля, [PERSON] огли користувався транспортним засобом, зі згоди його власника, без відповідних на це підстав. Враховуючи вказане, відповідач, як власник автомобіля «ВАЗ2105», державний номерний знак [NUMBER] , повинен виплатити позивачу відшкодування за заподіяну їй матеріальну шкоду внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, у розмірі 21965,08 грн. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16\~ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом встановлено, що 25.11.2014 о 18 год 10 хв водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ» д/н [NUMBER] , в районі буд. №126 по вул. Кобилянського в м. Кривому Розі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, не дотримався безпечної швидкості для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ» д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду в попутному напрямку, після чого продовжив рух та здійснив наїзд на припарковані автомобілі «Шевроле» д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та «Хундай» д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП постраждалих не має, автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року (а.с. 6) [PERSON] , визнано винним за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн на користь держави. Постанова не оскаржена та набрала законної сили 05 січня 2015 року. У силу положень ч. 6\~ст. 82 ЦПК\~наявність винних дій [PERSON] огли у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 16.06.2017 є доведеною та не підлягає доказуванню. Судом встановлено, що на час скоєння вказаного ДТП [PERSON] була належним володільцем пошкодженого транспортного засобу - автомобіля «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER] . 24.10.2015 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1056, у результаті чого взяла прізвище « [PERSON] » (а.с. 24) Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіль «ВАЗ2105», державний номерний знак [NUMBER] належить [PERSON] на праві власності (а.с. 17-18). Згідно з довідкою Національної автоматизованої інформаційної системи ДДАІ МВС України, [PERSON] огли не отримував посвідчення водія (а.с.19). Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д45/01/15 від 30.11.2015 сума матеріальної шкоди, заподіяної в наслідок ДТП автомобілю «Шевроле Авео», державний номерний знак [NUMBER] , складає 21965,08 грн. (а.с.7-16). Судом встановлено, що з метою досудового врегулювання спору позивачем надіслано на адресу відповідача лист - вимогу від 19.09.2016, з пропозицією перерахувати на картковий рахунок вартість відновлення автомобіля «Шевроле Авео» в розмірі 21965,08 грн, яку останнім залишено без задоволення (а.с. 20-23). Відомостей про те чи була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди та якою страховою компанією до суду не надано. Право особи, якій завдані збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на їх відшкодування є абсолютним, гарантованим законом, і не може бути обмеженим наявністю договірних відносин між винуватцем ДТП та Страховою компанією, де була застрахована його цивільно-правова відповідальність, хоча цей договір і укладений на користь третьої особи. У матеріалах справи також містяться письмові пояснення відповідача (а.с. 125-128), в яких він зазначив, що раніше не знав [PERSON] огли. Автомобіль «ВАЗ» д/н [NUMBER] , він продав 31.01.2009 за усною домовленістю з [PERSON] огли, у зв`язку з чим мною було видано довіреність. Також було обумовлено те, що до закінчення строку дії даної довіреності, [PERSON] огли самостійно перереєструє автомобіль на свого родича. Яким чином та на яких підставах автомобіль «ВАЗ» д/н [NUMBER] , опинився у водія [PERSON] огли, який 25.11.2014 спричинив ДТП, відповідачу не відомо. Жодних довіреностей на ім`я вказаного водія він не видавав, транспортний засіб у його користування не передавав. Майнова шкода позивачу була завдана [PERSON] огли, а тому саме він має її відшкодовувати, у зв`язку з чим, [PERSON] є неналежним відповідачем. Просив відмовити в задоволенні позову. Як вбачається з довіреності від 31.01.2009 (а.с. 130) [PERSON] уповноважив [PERSON] огли на право керування транспортним засобом ВАЗ2105, реєстраційний номер [NUMBER] , строком на п`ять років. Разом з цим, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-688цс15 та постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №145/145/17. Крім того, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 25.11.2014 строк дії довіреності від 31.01.2009 сплив, право на представництво відповідача у [PERSON] огли припинилося. За змістом\~ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини другої статті 1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з вимогами ч. 1, ч. 5 ст.\~1187\~ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2\~ст.\~1192\~ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Частиною 1\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до абз. 2 п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). З матеріалів справи судом встановлено, що під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілем ВАЗ2105, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить відповідачу, керував [PERSON] огли, який не мав жодних правових підстав, зокрема документів, які б надавали йому право на керування транспортним засобом [PERSON] (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб). Згідно з ч. 3 ст. 1187 ЦК України особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Відповідно до вказаних вимог, відповідачем не було надано до суду доказів, що підтверджують факт незаконного заволодіння [PERSON] огли автомобілем ВАЗ2105,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] . У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що відшкодування матеріальної шкоди покладається на [PERSON] , як власника автомобіля ВАЗ2105, реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди саме він був власником вказаного транспортного засобу, а керування цим автомобілем здійснювала особа без відповідних на це повноважень. Частина 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» позивачем при пред`явленні цього позову за вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. Частиною 1 статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн. Щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу, суд прийшов до таких висновків. Як убачається з матеріалів справи, представником позивача [PERSON] у справі №214/7532/16-ц був адвокат Шаповал Д.В., який діяв на підставі ордеру серії КС №215332, договору про надання правової допомоги від 21.06.2016 №21/06/16-01 та додаткової угоди №1 до договору від 21.06.2016 №21/06/16-01 від 30.05.2018 (а.с. 26, 181). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу 27 червня 2018 року представник позивача - адвокат Шаповал Д.В. подав до суду розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи (на професійну правничу допомогу), з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; акт здачі-приймання наданих послуг від 30.05.2018, копію квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 30.05.2018 про оплату [PERSON] наданих адвокатських послуг на суму 20166,00 грн (а.с. 182-183, 184, 185). Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року.\~\~Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1\~Закону №\~5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до\~статті 19 Закону № 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків\~\~тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За таких обставин, витрати\~позивача на професійну правничу допомогу\~підлягають задоволенню у розмірі 20166,00 грн, оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі №214/7532/16-ц. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, починаючи з 22.12.2016, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Вказана позиція узгоджується з правовими висновками щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі\~№753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.

Outcome: approved