Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1993 року, йому, відповідачу та його бабусі [PERSON], належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], житловою площею 39,3 кв.м., загальною площею 55,81 кв.м. 18 серпня 2013 року померла його бабуся [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на частку зазначеної квартири. Єдиними спадкоємцями першої черги за законом є він та відповідач. Після смерті бабусі він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримав постанову про відмову, оскільки в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію прав власності на 1/3 частку квартири за померлою - відсутні, і тому він не має можливості оформити право власності в порядку спадкування після смерті бабусі. Відповідач, у встановлені законом строки відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на його користь, подавши до нотаріуса відповідну заяву. У звязку з чим він вимушений звернутися до суду і просить визнати за ним право власності на 2/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання надав нотаріально посвідчену заяву, в якій позовні вимоги про визнання права власності на квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] - визнав, просив справу розглянути без його участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та враховуючи визнання відповідачем позову, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі. Судом, згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1993 року, встановлено, що [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно із свідоцтвом про смерть серія І-НО № 718267, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON], померла 18 серпня 2013 року, актовий запис № 626 (а.с. 18). Згідно свідоцтва про народження серія VІІ-УР №0118965 виданого 24.09.1966 року Жовтневим р/б ЗАГС Донецької області, актовий запис № 1419, [PERSON] народився 25.08.1966року, в графі батьки зазначені: батько [PERSON] та мати [PERSON]. З копії спадкової справи № 7/2014, заведеної по заяві [PERSON], після смерті [PERSON], померлої 18 серпня 2013 року, судом також встановлено, що після смерті [PERSON], окрім спадкоємця позивача, спадкоємці з заявою про прийняття спадщини не звертались, а лише звертався відповідач з заявою про відмову від спадщини на користь [PERSON] Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 54/02-31 від 26.03.2014р. приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу, після смерті [PERSON], померлої 18 серпня 2013 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за спадкодавцем [PERSON] на 1/3 частку в праві власності на трикімнатну квартиру номер 29 у будинку 25 по вулиці Чорноморській у м. Маріуполь зареєстроване не було (а.с. 19-20). Відповідно до ст. 1216, ст. 1265 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття \~ спадщини \~ встановлюється \~ строк \~ у \~ шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] відповідно до ст. 1268 ЦК України є єдиним спадкоємцем за законом, оскільки відповідач подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні та юридичні особи. Таким чином, між сторонами мають місце правовідносини, що виникають із права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно\~ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Тобто, приватизація включає в себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформлюється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, передача житла з державного житлового фонду на користь громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинності на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкодавцем [PERSON] за життя було набуто право власності на частину квартиру [ADDRESS] в Приморському районі м. Маріуполя, оскільки їй та членам її родини було видано свідоцтво про право власності на житло, яке виділялось з державного житлового фонду. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Таким чином, частки співвласників [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] в Приморському районі м. Маріуполя є рівними, тобто кожному з них належало по 1/3 частці. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та у встановленому законом порядку звернувся за прийняттям спадщини, шляхом подання заяви до нотаріуса у встановлений законом строк, є єдиним спадкоємцем, і у відповідності з ч. 3 ст. 1268 ЦПК України, - таким, що прийняв спадщину. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, а також наявність свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1993 року, у якому чітко зазначено, що [PERSON], відповідачу та [PERSON] належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а також приймаючи до уваги, що відповідач позов визнав, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд задовольняє заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Outcome: approved