Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2018 ухвалено стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 903,00 грн. щомісячно. З 01.09.2020 неповнолітній [PERSON] почав проживати з ним у м. Луцьку, оскільки вступив до Національного коледжу харчових технологій. Зазначає, що оскільки неповнолітній син проживає з ним та перебуває на його утриманні, в нього виникло право на звернення до суду з позовом про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина та стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання дитини. Крім того, неповнолітній [PERSON] навчається на платній формі навчання, повний курс якого становить 49000 грн. та триватиме до 2024 року включно. Оскільки його дохід не дозволяє йому самостійно оплачувати навчання сина, а відповідач їздить на заробітки до Республіки Польщі, вважає, що додаткові витрати на утримання сина, які на його думку полягають в оплаті за навчання, зокрема їх половину, слід стягнути з відповідача. Таким чином, врегулювання в позасудовому порядку питання участі в утриманні та вихованні сина між сторонами виявилося неможливим, у зв`язку з чим, позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд, визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з ним, припинити стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 2000 грн. щомісячно, а також 50 % додаткових витрат за навчання неповнолітнього сина [PERSON] . Ухвалою судді від 30.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Ухвалою суду від 14.06.2021 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, на розгляд в порядку загального позовного провадження. 23.06.2021 позивач подав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить суд, визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з ним, припинити стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 2000 грн. щомісячно та до досягнення сином повноліття., а також 50 % додаткових витрат за навчання неповнолітнього сина [PERSON] , а саме за 2020-2021 рік навчання - 5800 грн., за 2021-2022 - 6050 грн., за 2022-2023 - 6200 грн., за 2023-2024 - 6450 грн. Відповідач подала до суду відзив, у якому заперечила щодо визнання позову та його задоволення судом. Зазначила, що син досяг 14-ти річного віку, а відтак сам вправі визначати своє місце проживання. Щодо сплати аліментів, позивач зазначила, що до вступу в навчальний заклад, неповнолітній [PERSON] проживав з нею в м. Червоноград, Львівської області, а виконавче провадження щодо стягнення аліментів з позивача за її заявою було закінчено. Щодо стягнення додаткових витрат за навчання сина, позивачка вказала, що здобуття сином професійної освіти не належить до особливих обставин, визначених у ст.185 СК України. На підставі викладеного, просила суд у задоволені позову відмовити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позову, з підстав наведених у відзиву, просили в його задоволені відмовити. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Луцької міської ради, надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення відповідача сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами покази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2018 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2018 вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 930 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. З довідки про реєстрацію місця проживання особи, випливає, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] підтвердив, що з вересня 2020 проживає разом із батьком у його квартирі за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його утримані. Мати [PERSON] працює за кордоном та час від часу приїжджає додому. Крім того неповнолітній [PERSON] пояснив, що матір надає йому матеріальну допомогу. Вказане також підтверджується відповіддю Служби у справах дітей Луцької міської ради від 11.11.2020 № 31-66/1289/2020. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З аналізу вказаних норм СК України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] [INFO] , з вересня 2020 року проживає з позивачем та фактично знаходиться на його утриманні. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено підстави припинення стягнення з нього аліментів на утримання сина на користь відповідачки у зв`язку зі зміною обставин, а саме те, що неповнолітній син з вересня 2020 року проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні. Натомість відповідачем зазначене не спростовано. Щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 2000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що дитина проживає разом із батьком, який здійснює її виховання, догляд та матеріальне утримання, відповідач добровільно надає матеріальну допомогу дитині. Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який становить для: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. На підставі наведеного, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про участь в утриманні неповнолітнього сина, а позивач наполягає на стягненні аліментів у примусовому порядку, а також враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, визначений законом прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, те, що у відповідача на утримані є неповнолітня дитина, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, які підлягають стягненню починаючи з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. На думку суду такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення фізичного та гармонійного розвитку дитини, підтримки його життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що вона в добровільному порядку надає матеріальну допомогу на утримання дитини, оскільки з цих підстав, суд не вправі відмовити в задоволені позову про стягнення аліментів. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. Щодо позовної вимоги про визначення місце проживання неповнолітнього [PERSON] , та стягнення з відповідача на користь позивача 50 % додаткових витрат за навчання неповнолітнього сина [PERSON] , суд виходить з наступного. Частиною 2 ст. 29 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом. Такі обмеження встановлені у ст.13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Як вбачається з матеріалів справи, зокрема паспорта громадянина України № [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Відтак, на час ухвалення судового рішення, досяг чотирнадцятирічного віку, а тому має право вільно обирати місце свого проживання. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовної вимоги про визначення місце проживання неповнолітнього [PERSON] . Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Суд, звертає увагу на те, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Вказане, також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 26.08.2020 (справа № 336/1488/19). За таких, підстав, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 50 % додаткових витрат за навчання неповнолітнього сина [PERSON] є необґрунтованою та до задоволення не підлягає. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 908 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial