Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, в якому посилається на те, що 26.06.2006 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №0301/0606/88-445, згідно з яким банк надав останньому кредит у розмірі 99000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних, з кінцевим строком повернення 20.06.2016 року. [PERSON] зобовязався своєчасно повертати кредит, нараховані відсотки у відповідності до умов кредитного договору. Дотепер [PERSON] свої обовязки виконує неналежним чином та станом на 28.07.2015 року він має заборгованість за кредитом в сумі 585611,18 грн. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0301/0606/88-445 від 26.05.2006 року ПАТ «Сведбанк» і [PERSON] уклали договір іпотеки №0301/0606/88/445-Z-I від 26.06.2006 року, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юних Ленінців, буд. 27, житловою площею 108,1 кв.м., загальною площу 318,0 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] 25.05.2012року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого, ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги за кредитним договором №0301/0606/88-445 від 26.06.2006 року, відповідно до акту прийняття-передачі. Оскільки вказане домоволодіння є іпотечним майном та кредитор має право переважно перед іншими кредиторами задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, тому позивач просить в рахунок заборгованості [PERSON] перед позивачем в розмірі 585611,18 грн. за кредитним договором №0301/0606/88-445 від 26.06.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юних Ленінців, буд. 27, житловою площею 108,1 кв.м., загальною площу 318,0 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача надав заяву про розгляд справ за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 26.06.2006 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №0301/0606/88-445, згідно з яким банк надав останньому кредит у розмірі 99000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних, з кінцевим строком повернення 20.06.2016 року. [PERSON] зобовязався своєчасно повертати кредит, нараховані відсотки у відповідності до умов кредитного договору. Дотепер [PERSON] свої обовязки виконує неналежним чином та станом на 28.07.2015 року він має заборгованість за кредитом в сумі 585611,18 грн. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0301/0606/88-445 від 26.05.2006 року ПАТ «Сведбанк» і [PERSON] уклали договір іпотеки №0301/0606/88/445-Z-I від 26.06.2006 року, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юних Ленінців, буд. 27, житловою площею 108,1 кв.м., загальною площу 318,0 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] Спірне домоволодіння належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.11.2003 року, виданого на підставі рішення виконкому Бабушкінської районної ради 19.09.2003 року, за номером 393 та зареєстрованого КП ДМБТІ на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1990345 від 13.11.2003 року, реєстраційний номер 3286274. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого, ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги за кредитним договором №0301/0606/88-445 від 26.06.2006 року, відповідно до акту прийняття-передачі Відповідно до ст.526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.527\~ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.ст.575\~ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.591\~ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Частиною другою ст.16\~ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 36 Закону№898-IV\~«Про Іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону №898-IV; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону №898-IV не передбачає виникнення права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39\~Закону №898-IV, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Окрім цього, позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону № 898-IV можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у свою власність на підставі іпотечного договору є позасудовим способом захисту і не передбачено як спосіб захисту права шляхом звернення до суду (фактично про встановлення права за рішенням суду) ні статтею 16 ЦК України, ні Законом №898-IV, ні договором, укладеним між сторонами. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При цьому суд також враховує, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про неможливість реалізації своїх прав, як іпотекодержателя, на набуття права власності на предмет іпотеки у зазначеному вище порядку. Також стороною позивача суду не представлено доказів, щодо дотримання ним процедури, встановленої п.3.1.10 іпотечного договору стосовно направлення відповідачці вимоги про усунення порушень з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання; доказів щодо дати направлення відповідної вимоги або дати її особистого отримання іпотекодавцем, з привязкою до яких в іпотечному договорі сторонами визначено початок перебігу тридцяти денного строку, зі спливом якого іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки. В звязку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності в судовому порядку не ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами іпотечного договору та положеннях Закону України «Про іпотеку», не підтверджені належними доказами в частині дотримання банком умов іпотечного договору та набуття права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а також в частині неможливості реалізації такого права відповідно до застереження в іпотечному договорі в позасудовому порядку. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позов ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed