Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що [INFO] помер його батько, [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно, в тому числі на нежитлове приміщення, що складається з магазину непродовольчих товарів (літера А-1), складів (літера А1-2,А2-1,А/п), сходин (літера а),крильце (літера а1),огорожі №1,2, яке розташоване по [ADDRESS] . Вищевказане приміщення належало [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 19.04.2013 року. За своє життя батько, [PERSON] , вищевказаний об`єкт нерухомого майна в експлуатацію не здав, що було для нього перешкодою в подальшому для реєстрації права власності на це майно. Він та його мати, відповідач по справі - [PERSON] , прийняли спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. Інших спадкоємців не має. 24.12.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір про поділ спадкового майна, згідно якого спадкове майно було поділено між ними не у відповідності з частками у спадщині за заповітом, при цьому спірний об`єкт нерухомого майна не став предметом вищевказаного договору, але відповідач не заперечує проти передачі йому спірного об`єкту нерухомого майна. Земельна ділянка, площею 0,0255 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для будівництва та обслуговування магазину непродовольчих товарів) (кадастровий номер 1412336300:01:012:0624) на якій знаходиться спірне майно, згідно договору та свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 05.06.2020 року (р-р №2064) перейшли йому у власність, що дає йому право на проведення процедури оформлення реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, яка в себе включає прийняття його в експлуатацію. В липні 2020 року він звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний об`єкт, але 17.07.2020 року нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник адвокат Темір І.В. надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач надала письмові пояснення в яких позовні вимоги визнала повністю, зазначила, що нежитлове приміщення [ADDRESS] не було прийнято компетентними органами в експлуатацію за життя спадкодавця, цей об`єкт нерухомого майна, який за домовленістю сторін повинен бути виділений її сину [PERSON] , не став предметом договору про поділ спадкового майна від 24.12.2019 року, єдиним способом реалізації права на спадщину батька для її сина є звернення до суду з вищевказаним позовом. Розгляд справи просила проводити у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерті серії [NUMBER] , виданого 12 січня 2019 року (а.с.28). Померлий [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 30 липня 1999 року (а.с.30). Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25 серпня 1999 року .(а.с.29) Згідно заповіту від 17.02.2009 року [PERSON] все своє майно заповідав у рівних частках [PERSON] та [PERSON] . 24.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ спадкового майна (а.с.39). 05.06.2020 року [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ 3349511, виданого Маріупольською міською радою Донецької області 10.07.2012 року на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.12.2002 року № 4603, площею 0,0255 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для будівництва та обслуговування магазину непродовольчих товарів) (кадастровий номер 1412336300:01:012:0624)(а.с.40) 17.07.2020 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нежитлову будівлю (магазин), розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 19.04.2013 року за [PERSON] визнане право власності на нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів (літера А-1), склади (літера А1-2,А2-1,А/п), сходини (літера а),крильце (літера а1),огорожі №1,2 розташовані в [ADDRESS] . (а.с.17) Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у ч. 4 ст. 41 Конституції України, яка закріплює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України, передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини за законом також зверталась [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги за законом. Разом з тим, остання не має права на спадщину, оскільки [PERSON] за життя залишив заповіт, яким розпорядився усім наявним у нього майном на користь позивача та відповідачки. Відомостей про те, що [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до положень ст. 1241 ЦК України, в матеріалах спадкової справи відсутні та нотаріусом встановлені не були. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи те, що у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки правовстановлюючий документ на спірний нежилий об`єкт у позивача відсутній, проте, цей нежилий об`єкт входить до складу спадщини, а сторони є єдиними спадкоємцями за заповітом, які прийняли спадщину у відповідний строк та спосіб, і відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, тому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , на спадкове майно, а саме на нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів (літера А-1), склади (літера А1-2,А2-1,А/п), сходини (літера а), крильце (літера а1), огорожі № 1,2 розташовані в [ADDRESS] , оскільки, ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, та підтверджені належними і допустимими доказами, які не спростовані. На підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції (1952 р.), ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 328,392, 1218, 1223, 1268 ЦК України,

Outcome: approved