Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача в примусовому порядку на його користь сплачені ним 40000,00 грн. авансового платежу. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступне. 14.09.2015 року між ним та Відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу № 000967, предметом якого був транспортний засіб, а саме, автомобіль «КІА RIO», об'єм двигуна 1,4 л бензин, привід 2 WD, Тип КПП 4АТ, за ціною 198 450 грн. Того ж дня на вимогу Відповідача ним було сплачено авансовий платіж у розмірі 40000 грн. 18.09.2015 року Позивач звернувся із заявою до Відповідача про розірвання Договору та повернення авансового платежу, оскільки в силу певних об'єктивних обставин у Позивача відпала необхідність у придбанні вказаного транспортного засобу. Проте, жодної офіційної відповіді від Відповідача на свою заяву Позивач не отримав, а менеджер у телефонній розмові повідомив, що авансовий платіж залишається у Відповідача і поверненню не підлягаю. Позивач вважає наявними підстави для повернення сплачених коштів, посилаючись на те, що оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. З посиланням на правову позицію, прийняту Верховним Судом України за результатами розгляду Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 13.02.2013 року аналогічної цивільної справи № 6-176цс12, ст. 570 ЦК України, просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб. Будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляд справи позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач про день, час, місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник Позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.09.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 000967. Згідно ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. За умовами вищевказаного договору Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (транспортний засіб автомобіль «КІА RIO», об'єм двигуна 1,4 л бензин, привід 2 WD, Тип КПП 4АТ), у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу (Позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (пункти 1.1, 1.3, 1.6). За правилами ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом також встановлено, що позивач укладення Договору та його підписання не заперечує, і розпочав виконання його умов, а також ініціював його розірвання, тим самим визнавши сам факт укладення договору. Відповідно до умов договору вартість предмета лізингу становить 16889,36 дол. США, що фактичну дату укладання цього договору за офіційним курсом НБУ становила 396000,00 грн. Згідно п. 9.1. авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості Предмета лізингу в розмірі 50%, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. Повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку, Передбаченими Договором. 14.09.2015 року на виконання умов договору, позивачем на користь відповідача згідно квитанції сплачено 40000,00 грн. авансованого платежу. Умовами п.п. 12.1, 12.3 вказаного договору між сторонами узгоджено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Максимальний строк повернення грошових коштів згідно п.12.1 становить 30 банківських днів з моменту отримання Лізингодавцем заяви Лізингоодержувача про розірвання даного Договору із зазначенням повних власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти. 18.09.2015 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про розірвання Договору та повернення грошових коштів на власні банківські реквізити. Вказана заява Позивача отримана Відповідачем 21.09.2015 р. за вх. № 460. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов'язання з боку Відповідача в даному випадку є надання письмової відповіді Позивачу щодо розірвання договору та про наслідки його розірвання, повернення авансованого платежу, сплаченого позивачем, у строк та розмірах визначених умовами п.п. 12.1, 12.3. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Враховуючи те, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що Відповідачем порушено передбачений договором фінансового лізингу від 14.09.2015 року № 000967 порядок та строк повернення авансового платежу в разі його розірвання за ініціативою Лізингоодержувача, на умовах, визначених п.п. 12.1, 12.3 договору, позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині. Таким чином з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню авансовий платіж в розмірі 60% від 40000,00 грн., що дорівнює 24000,00 грн. Помилковими та такими, що не заслуговують на увагу є доводи позивача, що до даних правовідносин слід застосовувати правову позицію, прийняту Верховним Судом України за результатами розгляду Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 13.02.2013 року у цивільній справі № 6-176цс12, оскільки умови договору фінансового лізингу від 14.09.2015 року № 000967, укладеного між сторонами, не свідчать що його укладено як передумову укласти основний договір у майбутньому. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене,

Outcome: partial