Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 18.12.2007 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №232 про надання кредиту в сумі 80000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18.12.2007 року було укладено договір іпотеки №232-1, предметом якого була квартира [ADDRESS] , право власності на яку за позивачем зареєстровано не було. 07.02.2011 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення, яким задоволено позов банку та стягнуто з нього (позивача) заборгованість за кредитним договором в сумі 93377,13 доларів США, що еквівалентно 739346 грн. 86 коп. Після звернення з вимогою про стягнення боргу за кредитним договором, такий договір строком припиняється та не можуть нараховуватись проценти та пеня, а стягнення тіла кредиту після спливу строку позовної давності неможливе. На підставі рішення суду від 07.02.2011 року було видано виконавчий лист, виконавче провадження щодо якого було закрито на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, в період з 06.04.2016 року по 18.10.2017 року на примусовому виконанні перебував виконавчий напис, вчинений 03.11.2015 року за реєстровим №6035 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з позивача на користь банку заборгованості за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року в сумі 5189523 грн. 45 коп., виконавче провадження за яким було завершено згідно постанови від 18.10.2017 року на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому він дізнався, що постановою приватного виконавця Ванжи О.В. від 11.01.2021 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Бондар І.М. 19.10.2020 року за реєстровим №1116, про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №232-1 від 18.12.2007 року. Посилаючись на наявність рішення суду та виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсутність доказів щодо видачі кредиту в іноземній валюті; не врахування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; стягнення заборгованості, розрахованої поза межами строку позовної давності, позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 19.10.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №1116. Також позивач просив визнати неправомірними дії банку стосовно надання неправдивої та недостовірної інформації нотаріусу та третій особі за кредитним договором та договором іпотеки, направлених на здійснення стягнення нерухомого майна позивача; стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.04.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 20.04.2021 року було прийнято позов до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 03.08.2021 року було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду від 03.08.2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за викликами до суду не з`явився, відзиву на позов не надав. В поданій заяві просила розглядати справу без її участі. Представник іншого відповідача - АТ КБ «Приватбанк», в поданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечувала, посилаючись на те, що виконавчий напис було вчинено відповідно до норм діючого законодавства. Банком було надано всі необхідні документи відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку. Також представник відповідача заперечувала в частині заявлених вимог про стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що їх розмір є завищеним та факт понесенні цих витрат не підтверджений належними доказами. Третя особа за викликами до суду не з`явилась, про причини неявки не повідомила, пояснень по суті справи не надала. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та відзиві відповідача, заслухавши пояснення позивач та його представника, також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18.12.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» (після зміни найменування АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредиту угоду №232 та договір про видачу траншу №233, відповідно до умов яких позивачу було надано кредит в сумі 80000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки №232-1, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] (на теперішній час м.Дніпро), що належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2007 року. 19.10.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №1116 було вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки за відповідним договором від 18.12.2007 року №232-1, за рахунок реалізації якого задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у розмірі: 73625,40 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 172362,82 долари США - заборгованість за відсотками, 386574,38 долари США - пеня, що всього становить 632562,60 доларів США та за офіційним курсом НБУ станом на 27.08.2020 року дорівнює 17323359 грн. 36 коп. Строк за який проводиться стягнення становить дванадцять років , вісім місяців та дев`ять днів, з 18.12.2007 року по 27.08.2020 року. Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат» н отаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно пп.1.1.,1.2 п.1 глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (далі - Порядок), встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп.2.1 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктом 2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Згідно пп.3.1-3.5 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат». Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Наприклад, наявність на час вчинення виконавчого напису спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором не свідчить про безспірність такої заборгованості. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений пп.2.3 п.2 Глави 16 розділу ІІ зазначеного вище Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст.50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постановах від 27.03.2019 року у справі №137/1666/16-ц, від 02.07.2019 року у справі №916/3006/17, від 15.01.2020 року у справі №305/2082/14-ц, а також в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №355/1214/16-ц, провадження №61-25331св18, від 12.03.2020 року у справі №754/7994/17-ц, провадження № 61-19592св19. Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку». При цьому ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачала, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою ст.35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Перевіривши доводи та заперечень сторін, а також надані в їх обґрунтування докази, суд враховує, що під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт направлення банком на адресу позивача письмової вимоги про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором та вчинення виконавчого напису після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем такої вимоги позивачу, як іпотекодавцю та боржнику, як це передбачено ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» та пп.2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ зазначеного вище Порядку. Крім того, суд враховує, що банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України, ще в листопаді 2010 року звернувся із позовом до [PERSON] та [PERSON] , ТОВ «УФА «Верус», як поручителів, про стягнення заборгованості за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2011 року у справі №2-6124/11, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.02.2013 року та набрало законної сили, було стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року в сумі 739346 грн. 86 коп., що дорівнювала 93377,13 доларам США. Відповідно до правових висновків, наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, звернувшись до суду відповідно до ч.2 ст.1050 ЦПК України з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором банк втратив право нараховувати в подальшому відсотки за користування кредитом та пеню. Проте, з оспорюваного виконавчого напису нотаріуса вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки було запропоновано з метою погашення заборгованості за кредитним договором №232 від 18.12.20007 року, в розмірі, що значно перевищує суму, стягнуту за рішенням суду від 07.02.2011 року та включає в себе заборгованість за тілом кредиту, відсотками та пеню, розрахованими за період з 18.12.2007 року по 27.08.2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, а також спеціального стоку позовної давності у один рік щодо стягнення пені. Крім того, вказане свідчить про нарахування банком відсотків та пені після звернення в листопаді 2010 року з позовом про дострокове стягнення заборгованості та після ухвалення судом рішення про її стягнення, що також свідчить про безпідставне нарахування відсотків та пені на погашення яких звернуто стягнення на предмет іпотеки. За вказаних обставин, суд вважає, що заборгованість за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року, в рахунок погашення якої запропоновано звернути стягнення на іпотечне майно за оспорюваним виконавчим написом, не є безспірною, а виконавчий напис було вчинено без дотримання вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», пп.2.3 п.2, пп.3.1-3.5 п.3 глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, за відсутності всіх документів, визначених п.2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог і визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 19.10.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №1116. Поряд з цим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дії банку стосовно надання неправдивої та недостовірної інформації нотаріусу та третій особі за кредитним договором та договором іпотеки, направлених на здійснення стягнення нерухомого майна позивача, оскільки такі вимоги не узгоджуються з приписами ст.16 ЦК України та не є належним та ефективним способом захисту порушеного права, яким в свою чергу є інший обраний позивачем спосіб щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також суд враховує, що приватний нотаріус Бондар І.М. у даному спорі не є належним відповідачем, оскільки не є стороною спірних договірних правовідносин позивача та банку. Враховуючи зазначене та часткове задоволення позовних вимог, суд, у відповідності до ст.141 ЦПК України стягує з АТ КБ «Приватбанк» судовий збір за задоволену вимогу немайнового характеру в сумі 908 грн. В іншій частині понесені позивачем витрати в частині сплати судового збору за поданий позов, покладаються на останнього. Крім того, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 12000 грн., оскільки відповідний доказів щодо понесення цих витрат, виду та обсягу наданих послуг правового характеру, витраченого часу, позивачем суду надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: partial