Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у березні 2009 року його бабусею [PERSON] було складено заповіт на ім'я позивача. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті залишилась спадщина, до складу якої увійшло 4/9 частини квартири [ADDRESS]. Позивач звернувся до Одинадцятої КДНК з приводу оформлення спадщини, де дізнався, що він уже не є спадкоємцем, оскільки за життя спадкодавицею було складено заповіт на іншу особу, а саме 21.03.2012 від імені [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого все належне їй майно на день смерті вона заповіла відповідачу. Вказаний заповіт позивач вважає недійсним, оскільки на момент його складання [PERSON] перебувала в такому стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Смерті [PERSON] передувала тяжка хвороба, яка впливала на її здатність розуміти свої дії, спілкуватись, адекватно поводитись в суспільстві, мислити. Позивач вказує, що в березні 2012 року, коли він відвідував бабусю, вона його не впізнавала, марила. Крім того, позивачу відомо, що в останні дні до [PERSON] навідувався лікар-онколог, який прописав їй приймати наркотично-вмістовні ліки, під дією яких вона перебувала у сонному стані практично декілька діб безперервно. Згідно з довідкою про причину смерті від [INFO] смерть [PERSON] настала, зокрема, через дисциркулярну енцефалопію третьої стадії. Наведене дає підстави вважати, що через тяжке ураження мозкових клітин хворобою та під дією наркотично-вмістовних ліків воливиявлення [PERSON] під час посвідчення заповіту від 21.03.2012 не може вважатися вільним і не відповідало її волі. 02.11.2012 на підставі спірного заповіту відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/9 частини квартири [ADDRESS], після чого відповідач зареєструвала своє право власності на вказане майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. До того ж через наявність заповіту на ім'я відповідача позивач не зміг вчасно подати заяву про прийняття спадщини, у зв'язку з чим пропустив встановлений законодавством шестимісячний строк для її прийняття. Посилаючись на наведене, позивач просив суд визнати недійсним заповіт, складений 21.03.2012 [PERSON] на користь відповідача [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.11.2012, видане [PERSON], скасувати запис про реєстрацію права власності на 4/9 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.04.2012 а. с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 4/9 частини квартири [ADDRESS], що належали на праві власності спадкодавиці. На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт від 21.03.2012, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої КДНК Тютюн І.М., зареєстрований в реєстрі за № 9-404, яким [PERSON] заповіла все її майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона матиме право за законом, відповідачу [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Як вбачається з тексту посвідченого заповіту, у зв'язку із станом здоров'я [PERSON], за її дорученням, у її та нотаріуса присутності, текст заповіту підписано [PERSON] Заповіт складено та підписано за місцем проживання заповідача: [ADDRESS]. Заповіт повністю прочитаний уголос нотаріусом до його підписання в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. З метою визначення психічного стану заповідача на момент складання заповіту від 21.03.2012 судом за клопотанням представника позивача була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 541 від 15.07.2016, експерти прийшли до висновку, що [PERSON] під час складання заповіту 21.03.2012 страждала на органічне ураження головного мозку поєднаного (внутрішньо мозкова пухлина, судинного) ґенезу з мнестичним зниженням та емоційно-вольовими розладами (F 07.8 - згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Допитаний у судовому засіданні в якості експерта лікар судово-психіатричний експерт [PERSON] підтвердив обставини, викладені у висновку від 15.07.2016. Суд не вбачає підстав не брати до уваги як належний доказ висновок судово-психіатричного експерта щодо психічного стану заповідача на час складання заповіту від 21.03.2012, оскільки, досліджуючи стан [PERSON], комісія вивчала стан заповідача за медичними документами. Крім того, експертний висновок узгоджується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, а також показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були присутні при складанні заповіту і підтвердили факт, що під час його посвідчення [PERSON] розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Статтею 60 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 21.03.2012 спадкодавець [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла ним керувати. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання заповіту від 21.03.2012 недійсним. Крім того, відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про спадщину, скасування запису про реєстрацію права власності та визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання заповіту недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. З викладеного,

Outcome: dismissed