Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 02.03.2014 року близько 5 год. 55 хв. відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», д.н.з. [NUMBER], по проспекту Князя Володимира в м. Біла Церква Київської області від вул.. Шевченка в напрямку до вул.. Леваневського, неподалік буд. №1 по вул.. Гризодубової, порушив п.п. 1.2, 1.3, 1.5, 2.3 «б», 11.2, 12.1., 12.3. ПДР України, не діяв таким чином, щоби не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю та здоровю громадян, завдавати матеріальних збитків, проявив неуважність та безпечність, не рухався ближче до правого краю проїзної частини, та виявивши, що на смугу руху керованого ним автобуса із зустрічної смуги виїхав автомобіль «Фольсваген Гольф», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], не вірно оцінив дорожню обстановку, не відповідно відреагував на її зміну, не вжив заходів для зменшення швидкості, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Фольсваген Гольф», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який повністю повернувся на свою смугу руху, внаслідок чого водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження, що потягли за собою смерть останнього. Згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні даної ДТП. В результаті злочинних дій останнього та наслідків вказаної ДТП позивачу було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на лікування померлого [PERSON] в розмірі 10822,15 грн. та витрат на його поховання і спорудження надгробного памятника в розмірі 69010 грн. Крім того, оскільки позивачка не є фахівцем в галузі права, то вона при зверненні до суду за захистом своїх прав була змушена звернутись до осіб, що надають послуги в галузі права, а тому судові витрати повязані з оплатою правової допомоги становлять 4000 грн. Оскільки відповідачі не бажають в добровільному порядку відшкодувати завдані збитки, позивачка просила суд стягнути з відповідачів солідарно на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 79832,15 грн. та судових витрат в розмірі 4000 грн. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пославшись на те, що її довіритель під час розгляду кримінального провадження за даною ДТП повністю відшкодував завдані збитки, сплативши позивачці 100000 грн. Крім того, його відповідальність перед третіми особами була застрахована третьою особою по справі ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», фіскальні чеки, надані позивачкою на підтвердження витрат на лікування, не відповідають вимогам чинного законодавства, а витрати на поховання та спорудження надгробного памятника значно завищені. Представник відповідача МПП «Діліжанс» проти задоволення позову заперечував, та пояснив, що шкода завдана позивачці діями водія [PERSON], підприємство будь-якої шкоди позивачці не завдавало, останній не є працівником МПП «Діліжанс», між ними укладений договір про спільну діяльність, а тому підприємство і не повинно нести відповідальність за її спричинення. Більше того, цивільно-правова відповідальність останнього була застрахована ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», та відповідач [PERSON] під час розгляду кримінального провадження за даною ДТП повністю відшкодував завдані збитки, сплативши позивачці 100000 грн. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час та день розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, по справі встановлено, що 02.03.2014 року близько 5 год. 55 хв. відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», д.н.з. [NUMBER], по проспекту Князя Володимира в м. Біла Церква Київської області від вул. Шевченка в напрямку до вул. Леваневського, неподалік буд. №1 по вул. Гризодубової, та виявивши, що на смугу руху керованого ним автобуса із зустрічної смуги виїхав автомобіль «Фольсваген Гольф», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], не вірно оцінив дорожню обстановку, не відповідно відреагував на її зміну, не вжив заходів для зменшення швидкості, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Фольсваген Гольф», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який повністю повернувся на свою смугу руху, внаслідок чого водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження, що потягли за собою смерть останнього. Згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні даної ДТП. Своїми діями водій [PERSON] грубо порушив п.п. 1.2, 1.3, 1.5, 2.3 «б», 11.2, 12.1., 12.3. ПДР України, а саме: не діяв таким чином, щоби не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю та здоровю громадян, завдавати матеріальних збитків, проявив неуважність та безпечність, не рухався ближче до правого краю проїзної частини. Наведене стверджується копією вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014 року по справі за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме: у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, який набрав законної сили 03.10.2014 року та згідно якого [PERSON] визнано винним за ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на 2 роки. Згідно ст. 1 п. «В» Закону «Про амністію» від 08.04.2014 року останнього звільнено від відбування призначеного йому покарання. (а.с. 7-8) За ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, як слідує з вищенаведеного, вказана ДТП мала місце з вини відповідача [PERSON] Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Отже, саме відповідач [PERSON], з вини якого сталася дана ДТП, є відповідальним за спричинену позивачу в результаті ДТП шкоду. Посилання представника позивача на те, що в даному випадку відповідальність за спричинену позивачу шкоду мають нести відповідачі солідарно, оскільки між ними був укладений договір підряду, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Натомість, як встановлено в судовому засіданні, між відповідачами у справі 20.01.2014 року був укладений договір про приєднання до спільної діяльності, за яким відповідач [PERSON] як субєкт підприємницької діяльності приєднався до договору про спільну діяльність від 10.05.2012 року, укладеного між МПП «Діліжанс» та субєктами підприємницької діяльності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 79-85) Відповідно до п.п. 2, 3 вказаного договору про спільну діяльність МПП «Діліжанс» брав на себе обовязок ведення спільних справ за цим договором та загальне керівництво спільною діяльністю його учасників: розробки та погодження в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування мережі маршрутів, розкладу руху, марки автотранспортних засобів, умов та порядку здійснення перевезень пасажирів на цих маршрутах; отримання дозволів на своє імя (в якості учасника цього договору) передбачених законодавством України дозволів на здійснення діяльності по перевезенню пасажирів (ліцензій, сертифікатів, реєстраційних документів тощо) і забезпечення ними інших учасників. МПП «Діліжанс» є повноважним представником інших учасників перед третіми особами при здійсненні спільної діяльності, передбаченої цим договором, який в цьому випадку прирівнюється до довіреності, виданої іншими учасниками в порядку виконання вимог ст.ст. 237, 244 ЦК України. (а.с.79-82) Крім того, з пояснень представників сторін встановлено, що відповідач [PERSON] не перебував у трудових стосунках з відповідачем МПП «Діліжанс». Дана обставина, також підтверджується копіями звіту про суми нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (додаток 4), та копіями податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку МПП «Діліжанс», з яких вбачається, що відповідач [PERSON] не отримував заробітну плату в МПП «Діліжанс», а також за нього не вносились страхові внески цим підприємством. Отже, представником позивача не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження факту укладення між відповідачами договору підряду, а так само як і існування між відповідачами трудових правовідносин, а як зазначено вище відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Щодо посилань представників відповідачів на обовязок відшкодування завданої позивачці шкоди третьою особою ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» в звязку із тим, що відповідач [PERSON] застрахував свою відповідальність за шкоду завдану третім особам та на момент ДТП мав поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/5352568 від 11.10.2013 р. зі строком дії до 14.04.2014 р. Так, судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що дійсно на момент даної ДТП відповідач [PERSON] застрахував у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» свою відповідальність за шкоду завдану третім особам та мав поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/5352568 від 11.10.2013 р. зі строком дії до 14.04.2014 р. Згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014 року по справі за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, потерпілою внаслідок вказаного ДТП, також є [PERSON], донька померлого [PERSON]О, яка звернулась за страховим відшкодуванням до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» в розмірі 100000 грн., що є максимальним розміром страхового відшкодування за вказаним полісом. Як вбачається з пояснень представника позивача та копії листа арбітражного керуючого [PERSON] ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.09.2016 року порушено провадження у справі №910/9445/16 про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» відкрито процедуру розпорядження майном боржника та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого [PERSON]. Останній визнав повністю грошові вимоги [PERSON] та включив їх до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». (а.с. 50-55, 135) В п.п. 1.4, 1.7,1.8 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розяснено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. За ст. 22 п. 22.1 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, виходячи з наведеного, відповідальність за спричинену в ДТП шкоду позивачу несе страховик в межах ліміту відповідальності, а відповідач [PERSON] має нести відповідальність тільки в тому випадку, коли страхової виплати буде недостатньо для повного відшкодування завданої в ДПТ шкоди. Отже, оскільки в даному випадку має місце повне визнання грошової вимоги арбітражним керуючим щодо виплати максимального розміру страховою відшкодування за вказаним полісом на користь потерпілої [PERSON] з включенням їх до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», підлягають застосуванню положення ст. 1194 ЦК України, відповідно до яких саме відповідач [PERSON], з вини якого сталася дана ДТП, є відповідальним за спричинену позивачу в результаті ДТП шкоду та повинен відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Регресну вимогу може бути пред'явлено протягом трьох років із дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). При вирішенні позовних вимог позивачки, про відшкодування витрат на лікування суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 3.2. Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 1 грудня 2000 р. № 614 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 лютого 2001 р. за №105/5296 (що був чинним на час видачі відповідних розрахункових документів) касовий чек повинен містити такі обов'язкові реквізити: назву господарської одиниці; адресу господарської одиниці; для субєктів господарювання, що зареєстровані як платники ПДВ, - індивідуальний податковий номер платника ПДВ, який надається згідно з Законом України «Про податок на додану вартість»; перед номером друкуються великі літери «ПН»; для субєктів господарювання, що не є платниками ПДВ, - ідентифікаційний код за ЄДРПОУ або ідентифікаційний номер за ДРФО, перед яким друкуються великі літери «ІД»; якщо кількість придбаного товару (отриманої послуги) не дорівнює одиниці виміру, - то кількість, вартість придбаного товару (отриманої послуги); вартість одиниці виміру товару (послуги); найменування товару (послуги); літерне позначення ставки ПДВ праворуч від надрукованої вартості товару (послуги); позначення форми оплати (готівкою, карткою, у кредит, чеками тощо) та суму коштів за даною формою оплати; загальну вартість придбаних товарів (отриманих послуг) у межах чека, перед якою друкується слово «СУМА» або «УСЬОГО»; для СГ, що зареєстровані як платники ПДВ, окремим рядком - літерне позначення ставки ПДВ, розмір ставки ПДВ у відсотках, загальну суму ПДВ за всіма зазначеними в чеку товарами (послугами), на початку рядка - великі літери «ПДВ»; порядковий номер касового чека, дату (день, місяць, рік) та час (година, хвилина) проведення розрахункової операції. Як вбачається з наданих позивачкою на підтвердження заявлених вимог про стягнення витрат на лікування товарні чеки від 07.03.2014 р., 08.03.2014 р. і 09.03.2014 року на загальну суму 3922,83 грн. не відповідають вказаним вимогам, а тому суд їх до уваги не бере. (а.с. 188-190) Отже, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки витрати на лікування [PERSON] в розмірі 6899,32 грн. При вирішенні позовних вимог позивачки, про відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного памятника [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України постановою від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснив, що витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Як встановлено в судовому засіданні, позивачкою здійснено витрати на поховання [PERSON] на загальну суму 6010 грн. Дані обставини підтверджуються розрахунком-замовлення від 11.03.2014 року за №011867 та за №011868. (а.с. 195, 196) Суд критично ставиться до наданих позивачкою в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на спорудження надгробного памятника в лютому 2015 року документальних доказів, а саме: товарного чеку №15 від 14.02.2017 року та накладної №15 від 26.02.2015 року, оскільки зазначені документи не збігаються у даті їх видачі. Так, представник позивачки в судовому засіданні стверджував, що встановлення надгробного памятника мало місце в лютому 2015 року, але товарний чек на оплату за вказаний памятник під №15 датований 14.02.2017 року, натомість накладна на отримання цього ж памятника датована 26.02.2015 року, що є не можливим з обєктивної точки зору. Крім того, слід зауважити, що позивачкою суду не надано будь-яких інших доказів на підтвердження реального встановлення памятника. Але, враховуючи те, що сторони у справі не заперечували факт встановлення памятника потерпілому [PERSON], а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за можливе визначити розмір витрат на виготовлення пам'ятника і огорожі виходячи з граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Згідно інформації, наданої ФОП [PERSON], який з 2000 року по даний час займається господарською діяльністю за КВЕД 23.70 «різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю», станом на лютий 2015 року гранична вартість стандартного одинарного памятника з мармурової крихти по м. Біла Церква та Білоцерківському району Київської області стандартних розмірів з допоміжними конструкціями тумбою, гробничкою) коштував 2000,00 грн., огорожа одинарна коштувала 2500 грн., робота по монтажу - 2000,00 грн., всього - 6500 грн. Гранична вартість стандартного одинарного гранітного памятника з по м. Біла Церква та Білоцерківському району Київської області стандартних розмірів з допоміжними конструкціями (тумбою, гробничкою) коштував 5000,00 грн., огорожа одинарна коштувала 3400 грн., робота по монтажу - 2600,00 грн., всього - 11000 грн. Отже, з врахування вказаної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки 11000 грн. витрат спорудження надгробного памятника та 6010 грн. витрат на поховання. А тому загальний розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачці, становить 23909 грн. 32 коп., а саме: 6899,32 грн. витрат на лікування [PERSON], 11000 грн. витрат на спорудження надгробного памятника та 6010 грн. витрат на поховання [PERSON] Щодо вимог позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне їх задоволити з наступних підстав. Так, право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права. Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 4000 гривень позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 21 жовтня 2016 року (а.с. 33), акт прийому-передачі виконаних робіт від 21 жовтня 2016 року (а.с. 36) та рахунок фактура від 01.03.2017 року і фіскальний чек про сплату 4000 грн. за надання правової допомоги згідно договору від 21.10.2016 року (а.с. 34, 35). Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі ВССУ від 06.04.2016 року у справі №6-32389ск15. На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з цим позовом. Відповідно до ст.ст. 79,88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути судовий збір на користь держави з відповідача.

Outcome: partial