Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду 06.09.2017р. з позовом про визнання права власності на житловий будинок в цілому, який розташований в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, в тому числі на ? частину будинку як спадкоємця по заповіту та на ? частину як спадкоємця по закону після смерті матері [PERSON], яка померла 14.02.2016 року. Під час розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності тільки на ? частину спірного будинку, як спадкоємця по заповіту після смерті матері, вказавши підставою позову ст.ст. 1216, 1233 1268, 1296 ЦК України, у спосіб захисту, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Позиція позивача викладена в позовній заяві і у вступному слові, полягає в такому. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 14.02.2016 року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина в тому числі у вигляді ? частини житлового будинку, який розташований в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. При житті [PERSON] розпорядилась своїм майном, 16.09.1992року склала заповіт, яким заповідала спірну частину будинку своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщині 26.03.2016. З метою реалізації свого права на спадщину позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 14.02.2016 року [PERSON] на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вулиця Садова, будинок 18. Постановою від 21.04.2017 року № 244/02-31 в оформленні права на спадщину приватним нотаріусом позивачу було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві. Враховуючи викладене, позивач не має можливості оформити право власності на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Крім того позивач просив визнати за ним право власності і на іншу ? частину вищевказаного будинку як спадкоємця по закону після смерті матері [PERSON], яка померла 14.02.2016 року, та яка прийняла вказану частку спадщини після смерті свого брата [PERSON], який помер 17.07.2003 року, як спадкоємець другої черги по закону, але свідоцтво не оформила. Після отримання спадкової справи після смерті [PERSON], 28.02.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог по вказаній справі та просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку, який розташований за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вулиця Садова, будинок 18, як спадкоємця по заповіту після смерті [PERSON], яка померла 14.02.2016 року. Позивач по справі [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні на позові наполягали, просили суд задовольнити його в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Вільнянського району Запорізької області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, своїх заперечень не надав. За клопотанням позивача судом витребувана спадкова справа № 12/2016 після смерті [PERSON], яка долучена до матеріалів справи. Крім того, за клопотанням позивача [PERSON] судом витребувана інформаційна довідка зі Спадкового реєстру 3-ї Запорізької державної нотаріальної контори та фотокопія спадкової справи № 8 від 15.01.2004 року після померлого 17.07.2003 року [PERSON], які долучені до матеріалів справи. Ухвалою суду від 29.01.2018 року в якості співвідповідача залучено [PERSON] та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 28.02.2018року підтовче провадження у цивільній справ закрито та призначено справу до судового розгляду по суті в залі судового засідання, у приміщенні Вільнянського районного суду Запорізької області. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обраним позивачами предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є визнання права власності в порядку спадкування на спірне майно, як на об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок. У судовому засіданні встановлено наступне. 14.02.2016 року померла [PERSON] (свідоцтво про смерть від 15.02.2016 року (актовий запис № 1290) (а.с. 41). Після її смерті відкрилась спадщина на її майно, в тому числі на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Матвіївка, вулиця Садова, будинок 18 (а.с. 10-12, 63-93). Спадкоємцями померлої [PERSON] є її діти, позивач по справі та її донька [PERSON], яка відмовилась від прийняття спадщини як за законом так і за заповітом (а.с. 74-76). Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість предявлення до суду позову про визнання права власності в порядку спадкування випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1216 1218, 1261-1265, 1266 ЦК України, згідно якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з чим, особа спадкоємець за законом після смерті спадкодавця, який має намір прийняти спадщину і вважає, що в нього є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в тому разі якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлений строк ч. 1 ст. 1270 ЦК України шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина друга статті 1220 ЦК України) або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В матеріалах спадкової справи № 12/2016, яка заведена 11.03.2016 спадкоємцями зазначається [PERSON] та [PERSON] (яка відмовилася від прийняття спадщини), інших спадкоємців не встановлено. Постановою від 21.04.2017 року № 244/02-31 в оформленні права на спадщину приватним нотаріусом позивачу було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві (а.с. 32, 90-91). Під час розгляду справи не встановлено обставин, за яких би будь-хто, окрім позивача, у встановленому законом порядку заявив би про свої права на спірну частину житлового будинку. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав спадкоємця, окрім судового, немає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч. 1 ст. 1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання права власності позивача на спірну ? частину нерухоме майно, оскільки матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття підтверджені належними і допустимими доказами. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає.

Outcome: approved