Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку набувальної давності. Свої вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] є донькою [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON], яка є сестрою позивачки, прийняла спадщину і оформила право власності на ? частку вищезазначеної квартири, позивачка також оформила свої спадкові права на ? частку цієї квартири. Окрім того, ? частка цієї квартири належить позивачці на підставі свідоцтва про право право власності від 07.07.1997 р. Позивачка постійно проживала у цій квартирі з 25.11.1992 р. до 17.06.1998 р. Відповідачка у квартирі не проживає, жодних витрат щодо утримання квартири не несе, а позивачка в свою чергу утримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні послуги в повному обсязі, за власні кошти зробила ремонт у квартирі, за власні кошти зробила ремонт у квартирі. На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований. Посилаючисть на ст.16, 182, 344 ЦК України, просив припинити за [PERSON] право власності на ? частку квартири та визнати право власності на зазначену частку квартири у порядку набувальної давності за позивачкою. В судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій заявлені вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі, зазначила, що проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 4256 від 03.10.2016 р., не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України за місцем знаходження нерухомого майна відповідача було надіслано повідомлення про виклик до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими документами. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України судом на адресу відповідача було спрямовано листи про необхідність явки до судових засідань, призначених на 05.12.2016 р. та 28.12.2016 р. відповідно, з роз'ясненням положення ч.4ст.169 ЦПК України. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] навмисно не з'явилася до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах. Відповідно до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України виклик у судове засідання відповідача було здійснено шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] недобросовісно здійснюються її процесуальні права, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивача суд, вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності, виданого приватизаційною комісією при Краснолиманському відділенні Донецької залізничної дороги 07 липня 1997 року згідно з розпорядженням № 4819 від 01.07.1997 р., квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожній /а.с.12/. [PERSON] померла [INFO], у віці 86 років, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с.14/. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-2236 від 13.06.2012 р., [PERSON] отримала у спадщину ? частку квартири [ADDRESS] /а.с.15/. Зазначене свідоцтво 21 вересня 2012 року зареєстроване у КП «БТІ» м.Слов'янськ за номером 15438 в книзі 22 /а.с.17/. Відповідно до довідки КП «БТІ» № 2793-4/045/01 від 21.10.2016 р., за станом на 01.01.2013 року право власності на ? частки квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], а на ? частку - за [PERSON] /а.с.18/. Відповідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом. Згідно частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного панування особи над майном, для потреб статті 344 ЦК України моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Тобто відлік цього строку може починатися з 1 січня 2001 року. Таким чином, за загальними правилами право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу зазначених строків та за умови, якщо особа добросовісно заволоділа чужим майном і відкрито та безперервно володіла цим майном протягом встановленого строку. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього часу набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення і протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Добросовісність володіння спірною квартирою підтверджується наданими позивачем письмовими доказами у їх сукупності. Так, з довідки КП «Комсервіс» № 1177 від 12.09.2011 року вбачається, що [PERSON], [INFO], дійно була зареєстрована у [ADDRESS] з 25.11.1992 р. до 17.06.1998 року /а.с.19/.Відповідно до довідки ТОВ «Ліра ЛТД» № 3440 від 07.10.2016 року у квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований /а.с.20/. Згідно акту № 1000 від 07.10.2016 р., складеного керівником мікрорайону «З/д - № 2» [PERSON] з 24 вересня 2001 року до теперішнього часу добросовісно володіє, користується та розпоряджається квартирою [ADDRESS], добросовісно сплачує комунальні послуги за цілу квартиру. [PERSON] фактично не проживає за цією адресою, вона не робить ремонт у квартирі, не бере участі у сплаті комунальних платежів. Зазначений акт підписаний сусідами /а.с.21/ Окрім того, [PERSON] з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» 06 жовтня 2016 року укладено договір про користування електричною енергією /а.с.22-23/, 07 жовтня 2016 року укладено договір з ТОВ «Ліра ЛТД» про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій /а.с.24-25/. У матеріалах справи також наявні копії квитанцій про сплату [PERSON] комунальних платежів за послуги водопостачання, газопостачання, електропостачання, теплопостачання та послуги з утримання будинку та прибудинкової території /а.с.26-78/. Витрати [PERSON] на проведення ремонтних робіт підтверджуються наданими товарними чеками на придбання будівельних матеріалів у 2012 році /а.с.89-118/. У пункті 11 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено про те, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду ( стаття 224 ЦПК). Таким чином визнання права власності за набувальною давністю можливе лише при сукупності обставин, а саме добросовісності, тривалості, безперервності, відкритості та безтитульності володіння. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту норм статті 344 ЦК України убачається, що при вирішенні питання про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна, тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Тобто позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником. У такого володільця право власності на чуже майно має похідний та обмежений характер. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Положенням ч.2 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved