Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду , зазначаючи, що 21 жовтня 2013 року він уклав з відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір позики, за яким передав грошові кошти в сумі 10000 грн. з умовою їх повернення в строк до 30 листопада 2013 року. Договір укладено у виді розписки, яку підписали обидва відповідачі - мати та син. Гроші потрібні були синові - [PERSON], а мати - [PERSON] гарантувала їх повернення. До цього часу відповідачі боргових зобов'язань не виконали. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно суму боргу - 10000 грн. , компенсацію, відповідно до індексу інфляції - 2490 грн. та 3% річних від суми боргу - 300 грн.,із розрахунку за 2014 рік, судові витрати в сумі 243,6 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пояснивши, що до позивача звернулись обидва відповідача з проханням надати позику в сумі 10000 грн, які терміново необхідні були синові [PERSON] - [PERSON] на лікування.Відповідачка [PERSON] обіцяла, що гроші будуть повернені відповідачами в строк та гарантувала їх повернення. До цього часу відповідачі борг не повернули, уникаючи виконання зобов'язань та посилаючись один на одного Відповідачі про день та час розгляду справи належним чином повідомлені, в судове засідання повторно не з`явились. Будь-яких заяв та заперечень проти позову до суду не надали. Судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши письмові докази по справі, встановив наступне. Відповідно до наданої позивачем розписки від 21 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн, які боржник зобов'язався повернути в строк до 30 листопада 2013 року. а.с. 7 Вирішуючи спір, суд враховує, що відповідач [PERSON] не надав жодних заперечень щодо викладених обставин . Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. За твердженням позивача, гроші були надані на потреби [PERSON], який і написав розписку. Мати останнього - [PERSON] обіцяла віддавати гроші разом із сином та, гарантуючи повернення грошей, також підписала розписку. На цій підставі позивач просить стягнути борг солідарно з відповідачів. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Так, за наданою позивачем розпискою, позичальником є саме [PERSON], який взяв гроші в сумі 10000 грн. та одноособово зобов'язався їх повернути. Будь - яких намірів про солідарну відповідальність розписка не містить. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись , зокрема, порукою, але правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України). Та обставина, що розписка, окрім підпису позичальника, містить підпис невстановленої особи, на думку суду, не може свідчити про наявність укладеного договору поруки як підстави стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу за розпискою. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем не надані достатні докази того, що на [PERSON] покладено солідарну відповідальність за укладеним договором позики , тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошовою одиницею України є гривня, а інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги. Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Таким чином, за ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні. Оскільки позика у даних правовідносинах надавалась у гривні, то слід задовольнити вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в межах заявлених вимог - за 2014 рік, які розраховані позивачем . Розрахунок 3% річних на суму боргу був здійснений позивачем за 2014 рік. Враховуючи, що перевірені розрахунки позивача є вірними, тому визначені на їх підставі суми інфляційних втрат у розмірі 2490 грн. та 3% річних у розмірі 300 грн. підлягають стягненню з відповідача як відповідальність за неповернення грошового боргу у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України . Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial