Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 15.10.2012 року між Міським комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та відповідачкою було укладено договір №060372 про постачання теплової енергії. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 19.07.2017 року №23/24 «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» останньому було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі». Відповідно до договору відповідачці надавались послуги постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , власником якого є остання. На підставі додатку №1 до рішення від 19.07.2017 року №23/24 позивачу було передано дебіторську заборгованість по особовому рахунку відповідачки, яка станом на 01.11.2017 року становила 26604 грн. 74 коп. Відповідачу було повідомлено про зміну енергопостачальної організації, передачу дебіторської заборгованості. Також останній в подальшому направлялись щомісяця рахунки за теплову енергію з актами прийому-передачі виконаних робіт. Однак, відповідачка не виконувала своїх обов`язків щодо оплати за спожиту теплову енергію. В зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з останньої заборгованість по оплаті за послуги з теплопостачання за період з грудня 2012 року по квітень 2018 року в сумі 37453 грн. 81 коп., на підставі ст.625 ЦК України три відсотки річних в сумі 76 грн. 96 коп. та інфляційні витрати в сумі 67 грн. 49 коп., відповідно до умов договору пеню в сумі 897 грн. 87 коп., а всього стягнути 38496 грн. 13 коп. Також позивач просив стягнути з відповідачки сплачений при подачі позову судовий збір. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка під час розгляду справи в суді не заперечувала фактичних обставин, на які позивач посилався в своєму позові, визнала факт наявності заборгованості у зазначеному в позовній заяві розмірі. Проте, позов визнала частково та посилаючись на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, просила застосувати наслідки пропуску такого строку, відмовивши позивачу в стягнення заборгованості, нарахованої поза межами вказаного строку. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши доводи, викладені останніми в обґрунтування своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.10.2012 року між Міським комунальним підприємством «Дніпропетровські теплові мережі» та [PERSON] було укладено договір №060372 про постачання теплової енергії, відповідно до умов якого енергопостачальна організація взяла на себе зобов?язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , в потрібних йому обсягах, а споживач зобов?язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені договором. Згідно п.7.4 Договору кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться споживачем впродовж 5 діб після одержання рахунку енергопостачальної організації, яка зобов?язана направити його споживачеві не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Пунктами 11.1,11.4 договору було встановлено строк дії останнього до 10.10.2015 року, з можливістю пролонгації на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.10.2004 року вбачається, що одноособовим власником нежитлового приміщення [ADDRESS] є відповідачка [PERSON] буд.5. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» від 19.07.2017 №23/24 та додатків до нього вбачається, що КП «Теплоенерго» було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі», у т.ч. заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я відповідачки в сумі 26604 грн. 74 коп., яка обліковувалась станом на 01.11.2017 року. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивачем було повідомлено відповідачку про зміну енергопостачальної організації та наявність дебіторської заборгованості, а також на виконання умов п.7.4 договору щомісяця направлялись рахунки за теплову енергію з актами прийому-передачі виконаних робіт. Згідно наданого до позову розрахунку вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою зобов`язань щодо оплати послуг з теплопостачання за опалювальні періоди з грудня 2012 року по квітень 2018 року утворилась заборгованість по оплаті за послуги теплопостачання в сумі 37453 грн. 81 коп. Також позивачем, на вказану суму заборгованості на підставі ст.625 ЦК України нараховані три відсотки річних в сумі 76 грн. 96 коп. та інфляційні витрати в сумі 67 грн. 49 коп., а відповідно до умов п.8.2.3 договору Крім того, відповідно до умов п.8.3.2 договору №060372 від 15.10.2012 року позивачем нараховано пеню в сумі 897 грн. 87 коп. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут та далі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов?язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2015 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до ст.25 вищезазначеного Закону у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов?язання недопустима. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 ст.257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.262 ЦК України встановлено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Частиною1 ст.264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В своєму позові позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість, яка утворилась за опалюванні періоди з грудня 2012 року по квітень 2018 року. Поряд з цим, згідно наданого до позову розгорнутого розрахунку вбачається, що 31.01.2013 року відповідачкою в рахунок погашення заборгованості було здійснено платіж в сумі 613 грн. 40 коп., з зазначенням призначення платежу, як оплата послуг за січень 2013 року. В подальшому відповідачка здійснила дві проплати: 02.07.2014 року на суму 499 грн. 93 коп. та останню 04.03.2015 року на суму 3000 грн. без призначення платежу. Після цього, жодних проплат по рахунках не проводила. Суд враховує, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Відповідні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 22.03.2017 року у справі №761/12553/15-ц, від 30.05.2018 року у справі №161/20278/14-ц. З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що відповідно до діючого законодавства та умов договору, оплата послуг повинна була проводитись щомісячно, на підставі виставлених рахунків, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за послуги з теплопостачання в межах трирічного строку позовної давності, а саме: за опалювані періоди з 01 жовтня 2015 року по 31 квітня 2018 року в сумі 16550 грн. 33 коп. В іншій частині в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання відмовити, в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Крім того, слід задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача на підставі ст.625 ЦК України трьох відсотків річних в сумі 31 грн. 87 коп., інфляційних витрат в сумі 67 грн. 49 коп. та на підставі п.8.2.3 договору пені в сумі 396 грн. 76 коп., які розраховані в межах строку загальної та спеціальної позовної давності та виходячи із сум щомісячних платежів, що охоплювались цим періодом. Таким чином всього підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача заборгованість в сумі 17046 грн. 45 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України також слід стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 1762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial