Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до Кам'янобрідського районного суду м. Луганська із вищезазначеним позовом, який в подальшому було уточнено (а.с.66-69). В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що 01.09.2010р. [PERSON] надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 26000,00 гривень та 9000,00 доларів США, про що було складено розписку. 31.12.2010р. [PERSON] частково повернув позивачу грошові кошти у сумі 7000 гривень. 30.12.2012р. [PERSON] частково повернув позивачу грошові кошти у сумі 20000 гривень. Після цього відповідач припинив виконання своїх обов'язків за договором позики. З урахуванням наведеного в уточненій позовній заяві розрахунку, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за гривневою частиною позики у сумі 4085,43 гривень. Крім того, з урахуванням курсу гривні до іноземної валюти станом на 01.09.2010р., встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми зобов'язання позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 90183,73 гривень в рахунок стягнення частини боргу, наданого в іноземній валюті, що еквівалентно 11434,91 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 01.09.2010р. Також, у зв'язку з тим, що [PERSON] тривалий час не повертав позичені ним кошти, позивачу було завдано моральних страждань, що вплинуло на рівень його життя та стан здоров'я, [PERSON] було встановлено 2 групу інвалідності за загальним захворюванням у 2012 році. Дані обставини призвели до змін у сімейному житті, оскільки стали причиною конфліктів, нервового напруження та депресивного стану позивача. Заподіяну моральну шкоду позивачем було оцінено в 20000,00 гривень. Зазначені грошові кошти позивач просив стягнути з відповідача разом з судовими витратами по справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на їх задоволені, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Позивач [PERSON], допитаний у судовому засіданні у якості свідка по справі згідно з положеннями ст.ст.62, 180, 182 ЦПК України та ст.ст. 384, 385 КК України, пояснив, що до укладення договору позики він тривалий час був знайомий з відповідачем [PERSON] та мав з ним дружні стосунки, неодноразово позичав відповідачу грошові кошти, які він повертав своєчасно та в повному обсязі. 01.09.2010р. [PERSON] надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 26000 гривень та 9000 доларів США. Під час передачі коштів сторонами в усній формі було оговорено термін повернення позики - до 01.01.2011р. Зазначені умови були виконані [PERSON] лише частково, оскільки 31.12.2010р. він повернув позивачу лише 7000,00 гривень. В цей же день, після повернення частини боргу, позивач пред'явив відповідачу вимогу щодо повернення суми позики, яка залишилась не сплаченою. Через деякий час, 30.12.2012р. відповідач повернув позивачу ще 20000,00 гривень, після чого припинив будь-яке виконання умов договору позики. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань позивачу також було заподіяно моральну шкоду, оскільки за даний період в його житті відбувся ряд подій, які потребували значних фінансових витрат з боку [PERSON] (померла його матір, донька вийшла заміж, позивачу було встановлено інвалідність 2 групи, він проходив тривалий курс лікування в неврологічному відділенні). У зв'язку з цим позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну та моральну шкоду згідно уточненого позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 09.10.2013р. позовні вимоги визнав частково та не заперечував проти стягнення грошових коштів у сумі 9000 доларів США. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] не визнав, зазначивши, що на його думку він погасив частину позики, яку він взяв у позивача в національній валюті, оскільки ним було сплачено 20000,00 гривень та 7000,00 гривень. Крім того, на думку відповідача, його діями будь-якої моральної шкоди [PERSON] заподіяно не було, оскільки він вживав заходів щодо повернення грошових коштів шляхом надіслання поштових переказів, які позивач відмовився отримати. В подальшому, у судовому засіданні 17.03.2014р. відповідач [PERSON] визнав уточнені позовні вимоги в частині стягнення з нього заборгованості за договором позики у гривні та іноземній валюті згідно наведеного в уточненому позові розрахунку. В частині відшкодування моральної шкоди уточнені позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення у зв'язку з необґрунтованістю. Після надання пояснень у судовому засіданні 17.03.2014р., відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що 01.09.2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у сумі 26000,00 гривень та 9000 доларів США, про що відповідачем, як позичальником, було складено відповідну розписку (а.с.44). Дана обставина визнана сторонами та, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідач виконав взяті на себе зобов'язання частково, що підтверджується наявністю у кредитора, яким виступив [PERSON], боргового документу (розписки), оригінал якої було долучено до матеріалів справи. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦПК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що під час укладання договору позики сторони узгодили кінцевий термін повернення грошових коштів у строк до 01.01.2011р. 31.12.2010р. відповідачем було частково повернуто грошові кошти у сумі 7000,00 гривень. В цей же день позивач пред'явив відповідачу вимогу щодо повернення суми позики, яка залишилась не сплаченою. Дана обставина була встановлена на підставі свідчень позивача, допитаного у встановленому законом порядку, та відповідачем у судовому засіданні спростована не була. Отже, оскільки вимога про повернення грошових коштів була пред'явлена [PERSON] лише 31.12.2010р., обов'язок [PERSON] виконати зобов'язання за договором позики наступив 07.01.2011р., та саме з цього часу слід обраховувати строк прострочення виконання грошового зобов'язання в частині сплати боргу в національній валюті, обраховуючи її розмір виходячи з несплаченої частини позики 19000,00 гривень (26000,00-7000,00 гривень=19000,00гривень). Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникає з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов'язання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Друга частина позики, наданої національній валюті, була повернута [PERSON] 30.12.2012р. у сумі 20000,00 гривень. Дана обставина була також визнана у судовому засіданні сторонами. Термін прострочення зобов'язання з моменту виникнення у [PERSON] відповідного обов'язку та до повернення частини боргу у сумі 20000,00 гривень тобто за період з 07.01.2011р. по 30.12.2012р. складає 724 дні (2011р.:365-7=358 днів; 2012р.-366днів; 358+366=724 днів). Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р., індекс інфляції за будь-який період визначається шляхом перемноження між собою щомісячних індексів за відповідний період. За даними Головного управління статистики у Луганській області, індекс інфляції на споживчому ринку України за даний період дорівнює 104,4 (шляхом перемноження річних індексів за 2011 рік -104,6 та за 2012 рік 99,8 - а.с.50). Сума боргу, з урахуванням індексу інфляції за вказаний період, має бути розрахована за формулою: (сума боргу)х(індекс інфляції за весь час прострочення):100%. Тобто, у даному випадку: 19000х104,4%:100%=19836,00гривень. Різниця між сумами боргу з урахуванням інфляційних витрат та без їх урахування складає 19836,00-19000,00=836,00 гривень. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, з відповідача на користь позивача на момент повернення другої частини позики в національній валюті, тобто станом на 30.12.2012р., підлягали стягненню 3% річних від простроченої суми, які мають бути розраховані за формулою:(сума боргу)х(3%річних):(100%):(кількість днів у році)х(кількість днів прострочення зобов'язання). Тобто, у даному випадку, 3% річних від простроченої суми зобов'язання складають: за 2011 рік (358 днів) 559,07 гривень, за 2012 рік (365) 570 гривень, а всього 559,09+570,00=1129,09 гривень. Тобто, на момент повернення грошових коштів у сумі 20000,00 гривень 30.12.2012р. фактично, з урахуванням інфляції та 3% річних від простроченої суми зобов'язання [PERSON] був зобов'язаний повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 19000,00 гривень (несплачена частина боргу) + 836,00 гривень (інфляція) + 1129,09 гривень (3% річних), а всього 20965,09 гривень. Таким чином, сума боргу в національній валюті, яка залишилась несплаченою, станом на 01.01.2013р. складала 965,09 гривень. Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом 11.06.2013р., який в подальшому було уточнено. Уточнений позов містить розрахунок заборгованості станом на серпень 2013 включно. В подальшому позовні вимоги позивачем не збільшувались. Таким чином, в межах заявлених позовних вимог, за період з 30.12.2012р. (дата повернення другої частини позики в національній валюті) по 31.08.2013р. кількість днів прострочення складає 243 дні. Індекс інфляції на споживчому ринку України за даний період складає 101,38%. За наведеними вище формулами, сума фактично невиконаних [PERSON] боргових зобов'язань складається з несплаченої суми заборгованості за договором позики (щодо вимог в національній валюті) 965,09 гривень, інфляції у сумі 13,31 гривень, та 3% річних у сумі 19,28 гривень, а всього дорівнює сумі 997,68 гривень. Саме зазначена сума і має бути стягнута з відповідача в рахунок погашення заборгованості за тією частиною позики, яка була одержана у гривні. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором позики, наданій у іноземній валюті, у сумі 9000 доларів США, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет № 15-93). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 9000 доларів США, що станом на 22.04.2014р. за офіційним курсом НБУ (1122,7373) складає 101046,64 гривень. Крім того, позивачем згідно наведеного розрахунку було пред'явлено вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми зобов'язання в частині позики, наданій в іноземній валюті (а.с.68). Оскільки зазначений розрахунок наведений позивачем за курсом гривні до долару США станом на 01.09.2010р. (100 доларів США дорівнює 788,67 гривень), суд, в межах пред'явлених вимог, вважає за необхідне застосувати саме даний курс валют для розрахунку 3% річних. Таким чином, виходячи з того, що на момент укладення договору позики 9000 доларів США відповідало еквіваленту 70980,30 гривень (а.с.70), згідно наведеної вище формули, 3% річних від простроченої суми зобов'язання в іноземній валюті складають: за 2011 рік (358 днів) 2088,57 гривень; за 2012 рік (365 днів) 2129,41 гривень; за 2013 рік (243 дні) 1417,66 гривень, а всього 2088,57+2129,41+1417,66=5635,64 гривні. Згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, у зв'язку з чим у частині позову щодо стягнення інфляційних витрат за несвоєчасне повернення позики у сумі 9000 доларів США має бути відмовлено за необґрунтованістю. Дана позиція узгоджується з рішенням ВСУ від 28 березня 2012р. у справі 6-36736вов10 та правовими позиціями, викладеними в здійсненому Верховним Судом України «Аналізі практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві». Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000,00 гривень суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. (зі змінами), передбачено, що під моральною шкодою необхідно розуміти збитки немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, спричинених фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 611 ЦК України передбачено, що правові наслідки у вигляді відшкодування моральної шкоди настають у разі порушення зобов'язання настають у разі, якщо вони встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами фактично склались договірні правовідносини. При укладені договору позики будь-які правові наслідки у вигляді відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання передбачені не були. Таким чином, оскільки відшкодування моральної шкоди у даному випадку не передбачено, ані Законом, ані укладеним між сторонами договором, у задоволені позову у частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди має бути відмовлено за необґрунтованістю. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню понесені [PERSON] та документально підтверджені витрати з оплати судового збору с сумі 1076,80 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial