Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-3), у подальшому уточнивши вимоги прохальної частини (а.с.39), просить постановити рішення яким: - встановити факт родинних відносин між ним, позивачем та матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] і батьком [PERSON] , померлим [INFO] ; - визнати право власності за ним, позивачем [PERSON] : на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; на 3/6 (1/2) частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування вимог позивач стверджує, що станом на 14 квітня 1991 року вище зазначений житловий будинок за типом відносився до колгоспного двору. В ньому були зареєстровані та проживали батьки позивача та він, тому кожному члену колгоспного двору належить по 1/3 частині житлового будинку. Після смерті матері, належну їй 1/3 частину будинку, успадкували він та його батько, тобто кожний по 1/6 частині. Після смерті батька позивач прийняв спадщину в тому числі належну батькові 1/2 частину житлового будинку, але при зверненні позивача до нотаріуса, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через відсутність правовстановлюючого документу на частку в житловому будинку. Окрім цього він, позивач позбавлений права довести свої родинні відносини з померлими батьками через різне написання прізвищ померлих «[PERSON]» і « [PERSON] » та його прізвища за паспортом « [PERSON] ». Через цю помилку в написанні прізвища батьків позивача в свідоцтві про їх смерть, він не може оформити у встановленому законом порядку факт прийняття спадщини після смерті його батьків, що спонукало звернутися його до суду для встановлення юридичного факту. Ухвалою від 21.05.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 18.06.2020 року о 10:00 годині (а.с.41). Ухвалою від 18.06.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.07.2020 року на 11:00 годині (а.с.49). Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового розгляду повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства належним чином, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі та про задоволення його позовних вимог (а.с.84). Представник відповідача Городненської сільської ради Болградського району Одеської області в судове засідання не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав заяву про визнання позовних вимог та про розгляд справи без його участі (а.с.83). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Щодо встановлення юридичних фактів: Конституція України гарантує право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. З точки зору права всі життєві факти, які так чи інакше зачіпають суспільні відносини поділяються на юридично значимі та юридично байдужі, з якими право не зв`язує будь-яких юридичних наслідків. Таким чином, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами не самі по собі чи в силу будь-яких особливих властивостей, а в результаті визнання їх такими державою та закріплення у законі. Так, ст.293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно положень ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Главою 6 ЦПК України врегульовано порядок розгляду судом справ про встановлення юридичних фактів. Таким чином, дані відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: ст.293-294, 315-319 ЦПК України, п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Пункт 1 частини першої ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Разом з цим, оскільки з позовної заяви вбачається спір про право, так як встановлення даних юридичних фактів необхідно позивачу [PERSON] для оформлення спадкових прав після смерті його батьків, зазначені вимоги заявлені в позовному провадженні разом з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування. Так, судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] (а.с.6) народився [INFO] в с.Городнє, Болградського району, Одеської області та його прізвище ім`я та по-батькові в свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданого 14.03.1964 року Городненською сільською радою Болградського району Одеської області зазначено російською мовою: « [PERSON] », та відомості про батьків значаться також російською мовою « [PERSON] », « [PERSON] » (а.с.7). В паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 30.07.2002 року, прізвище, ім`я та по-батькові заявника значиться українською мовою « [PERSON] » (а.с.6). Названим паспортом позивач користується і на даний час, який підтверджує особу позивача. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 липня 1997 року українською мовою « [PERSON] » померла [INFO] . Це свідоцтво видане на підставі актового запису про смерть №60 від 14.07.1997 року, складеного Городненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.9). При написанні прізвища померлої було допущено помилку, так як прізвище « [PERSON] » з російської мови на українську буде перекладено як « [PERSON] », тому різниця прізвищ не дає можливості позивачу довести свої родинні зв`язки з померлою матір`ю. Окрім цього відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 червня 2007 року українською мовою « [PERSON] » помер [INFO] . Це свідоцтво видане на підставі актового запису про смерть №43 від 23.06.2007 року, складеного Городненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.8). При написанні прізвища померлого було допущено помилку, так як прізвище « [PERSON] » з російської мови на українську буде перекладено як « [PERSON] », тому різниця прізвищ не дає можливості позивачу довести свої родинні зв`язки з померлим батьком. Таким чином вбачається наявність допущеної помилки при видачі свідоцтв про смерть батьків позивача [PERSON] , а саме в написанні їх прізвищ. Згідно довідок Городненської сільської ради Болградського району Одеської області від 17.05.2018 року за №903, від 05.04.2019 року за №81, за №79 за адресою: [ADDRESS] проживала сім`я: батько [PERSON] , мати [PERSON] , син [PERSON] (а.с.17, 18-19, 20). Досліджені документи, є безумовним доказом того, що в свідоцтвах про смерть батьків позивача [PERSON] , виданих Городненською сільською радою Болградського району Одеської області, невірно зазначено правопис прізвища померлих та як прізвище « [PERSON] » з російської мови на українську перекладається як « [PERSON] », а відтак суд вважає встановленим факт того, що [PERSON] та [PERSON] є рідним батьком та матір`ю позивача [PERSON] . Щодо визнання права власності: Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова - [PERSON] , помер [INFO] , його дружина - [PERSON] , померла [INFO] , його син - [PERSON] , що підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району Одеської області від 17.05.2020 року за №903 (а.с.17), а також було встановлено в рішенні Болградського районного суду Одеської області від 13.12.2017 року по справі №497/1830/17 (а.с.10-11). Рішення набрало законної сили 26.12.2017 року. Цім рішення було задоволено позовні вимоги та визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані по [ADDRESS] , тобто частка кожного члену колгоспного двору склала по 1/3 за кожним. Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим сільською радою 14 липня 1997 року на підставі актового запису про смерть № 60, складеним 14.07.1997 року Городненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.9). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить в тому числі 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Городненської сільської ради Одеської області № 79 від 05.04.2019 року на час смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали її чоловік [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого 05.02.1955 року (а.с.12) та її син - [PERSON] , згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 14.03.1964 року, та встановленням юридичного факту цим судовим рішенням, про що зазначено вище (а.с.7, 21). На підставі заяви [PERSON] , яка діє на підставі довіреності в інтересах [PERSON] № 265 від 18.02.2020 року державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу № 257/00 до майна померлої [PERSON] (а.с.66-78). Також 14 травня 2008 року до нотаріуса звернувся інший спадкоємець [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.72). Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті [PERSON] 13.07.1997 році, тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Таким чином, суд врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] , проживаючи разом із спадкодавцем [PERSON] в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , станом на час її смерті (а.с.21), фактично прийняли спадщину та вступили в управління спадковим майном. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, чоловік та син померлого, є такими, що прийняли спадщину після смерті своєї дружини (матері), і успадкували кожний по 1/6 частині вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому. Постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в житловому будинку після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю документу підтверджуючого право власності померлої на спадкове майно (а.с.33). Тобто вимоги позивача [PERSON] щодо визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку після смерті матері знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що після смерті дружини, частина у житловому будинку її чоловіка [PERSON] збільшилася з врахування 1/6 частини, тому загальна частка становить - 1/2 частину. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим на підставі актового запису про смерть №43 від 23.06.2007 року, складеним Городненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.8). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Городненської сільської ради Одеської області № 81 від 05.04.2019 року на час смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований та проживав його син - [PERSON] , згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 14.03.1964 року, та встановленням юридичного факту цим судовим рішенням, про що зазначено вище (а.с.7, 21). З досліджених матеріалів спадкової справи № 454/08, заведеної державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.53-65) слідує, що з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернувся [INFO] рідний син спадкодавця [PERSON] (а.с.54), та який на деяке майно вже отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.61). Разом з цим, нотаріус відмовив позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на частку в житловому будинку в зв`язку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документу на житловий будинок (а.с.33а). У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦК України. До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України визначено коло спадкоємців за законом першої черги, а саме діти спадкодавця.... Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, син померлого [PERSON] - [PERSON] є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, і успадкував 3/6 (1/2) частину вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно зі ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved