Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 21 січня 1990 року зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] у міському відділі ЗАЦС м.Чернівці, актовий запис № 106. Вказує, що від цього шлюбу у них є троє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Стверджує, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, внаслідок цього між ними часто виникали конфлікти. З листопада 2006 року вони припинили фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства. На даний час між ними втрачено почуття кохання, взаєморозуміння та взаємоповаги. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження родини є неможливим та суперечить його інтересам, а тому звернувся з даним позовом до суду та просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. В судове засіданя позивач не з»явився, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. В судове засідання відповідачка не з'явилася, від неї до суду надійшла заява, в якій просить суд розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності сторін , оскільки у справі наявні достатні матеріали про їх права та взаємовідносини та провести судове засідання без технічної фіксації, що відповідає вимогам ст. 197 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 21 січня 1990 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом ЗАГС м.Чернівці, актовий запис №106 (а/с 4). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Частиною 3 ст. 109 цього ж Кодексу передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved