Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 24.07.2008 року між ним та відповідачкою зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, під час якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Вказував на те, що спільне життя з [PERSON] у нього не склалось, на даний час фактичні шлюбні відносини між ними припиненні, спільне господарство не ведеться. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та суперечить його інтересам, а їх спільна дитина буде проживати разом з ним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом та просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, неповнолітнього [PERSON] залишити проживати разом з ним. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що з відповідачкою разом не проживає на протязі останніх чотирьох місяців, а їх спільний син проживає разом з ним та спору щодо його місця проживання між сторонами немає. Просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти проживання сина разом з батьком та задоволення позову в цілому. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що заяву відповідача про визнання позову слід прийняти частково та позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 24 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, актовий запис №998 (а/с 3). Під час вказаного у шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 4). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Дана обставина в судовому засіданні визнана сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З наведеного вбачається, що суд вирішує питання про місце проживання малолітньої дитини лише при наявності спору між батьками або у випадках жорстокого поводження з дитиною або не належного піклування про неї, проте в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів які б вказували на наявність зазначених підстав, зокрема того, що між сторонами дійсно існує спір та права дитини були порушені, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з батьком та мати не заперечує проти цього. Таким чином, між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання їх спільного сина, а тому в даному випадку відсутні підстави для застосування вимог ст.ст. 160,161 СК України, у зв'язку з чим в задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини слід відмовити.

Outcome: partial