Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що відповідач є його донькою та на початку осені 2010 року вона звернулася до його й запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням мого житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані, надавати йому на виховання його онука протягом певного періоду. Замість цього відповідач попросила відписати їй та її сину (його онуку) житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Донецьк, вул. Колесси, 15. 23 жовтня 2010 року вказаний договір дарування було укладено між позивачем та відповідачем. Перші півроку після укладення договору відповідач сумлінно виконувала свої зобовязання, а потім зібрала свої речі та виїхала у невідомому напрямку. Вважає, що договір дарування було укладено під впливом обману з боку відповідача, оскільки відповідач не надає йому бачитися з онуком. На підставі цього просить визнати укладений договір дарування недійсним. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній даних і доказів, з постановленням заочного рішення. Представник служби у справах дітей Селидівської міської ради в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази (ст. 11 ЦПК України) суд установив наступне. З договору дарування жилого будинку від 23 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, встановлено, що [PERSON] подарував, а [PERSON], яка діє як законний представник від імені свого малолітнього сина [PERSON], прийняла у дарунок жилий будинок № 15 по вулиці Колесси у місті Донецьку, розташований на земельній ділянці площею 0,0625 га з кадастровим номером 1410138300:00:021:0039. З договору дарування земельної ділянки від 23 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, встановлено, що [PERSON] подарував, а [PERSON], яка діє як законний представник від імені свого малолітнього сина [PERSON], прийняла у дарунок земельну ділянку площею 0,0625 га з кадастровим номером 1410138300:00:021:0039. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Так, судом встановлено, що позивач, вчинивши договір дарування належних йому будинку та земельної ділянки, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, продовжує проживати в спірному будинку після укладення договору, заперечує проти того, аби онук розпоряджався майном під час його життя, тому суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved