Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом 02.07.2013 року. В подальшому 31.10.2013 року змінив свої позовні вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS], укладений 29 липня 2009 року між [PERSON] та неповнолітнім [PERSON], який діяв за згодою свого батька [PERSON], посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 3911, витребувати у власність [PERSON] від [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS]. При цьому посилався на наступне. 29 липня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS]. Про існування даного договору позивач дізнався лише у травні 2013 року, оскільки на момент підписання договору не розумів його правової природи, змістом договору не цікавився, думав, що підписує якісь папери, необхідні для оформлення договору позики грошових коштів у [PERSON] - батька відповідача [PERSON] [PERSON] вважає, що оскаржуваний договір був укладений внаслідок обману його [PERSON] та [PERSON], а відтак є недійсним. Крім того, позивач посилався на ті обставини, що 19 жовтня 2013 року йому стало відомо про продаж квартири [PERSON] відповідачу [PERSON], у володінні якого вона на даний час знаходиться та з володіння якого позивач просив витребувати спірну квартиру. В судовому засіданні представник позивача позов підтримував в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заперечення на позов, в яких посилався на те, що позивач вірно розумів свої дії під час укладення договору купівлі-продажу від 29.07.2009 р., нотаріусом йому були роз'яснені належним чином правові наслідки, перевірено, чи вірно він розуміє зміст договору, чи отримав [PERSON] гроші за продаж квартири. Також посилався на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, а тому витребувати з його володіння спірну кватиру неможливо. У зв'язку з чим просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що 29 липня 2009 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON], який діяв за згодою свого батька [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 3911 (а.с. 16). Згідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд констатує, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оцінюючи в сукупності надані сторонами по справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Позивачем та його представником не надано до суду достатніх доказів для підтвердження того, що оскаржуваний позивачем договір купівлі-продажу від 29 липня 2009 року був укладені [PERSON] під впливом обману з боку [PERSON] та [PERSON] Суд вважає посилання позивача на те, що [PERSON] та [PERSON] ввели його в оману, сказавши що вони оформлять договір позики, на що він і погодився, та при укладенні договору уклали зовсім іншу угоду, не можуть свідчити, що мала місце саме омана, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що відповідач [PERSON] при укладанні угоди заперечував про наявність обставин, які можуть перешкоджати укладенню угоди та замовчував їх існування. Стосовно предмета, характеру, суб'єкта угоди або іншим суттєвим моментам для угоди, яка укладалась такої омани судом також не встановлено. Письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги як доказ укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу під впливом омани, оскільки зазначені особи в судовому засіданні як свідки не допитувались, бо про це не просив позивач чи його представник, а відтак про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання не попереджались, а крім того, в їх пояснень вбачається, що їм відомо про обставини укладення договору лише зі слів позивача [PERSON] Квитанції про сплату позивачем комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] за 2009-2013 р.р. та відомості про те, що позивач зареєстрований за даною адресою, висновків суду не спростовують. За таких обставин в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS], укладеного 29 липня 2009 року між [PERSON] та неповнолітнім [PERSON], який діяв за згодою свого батька [PERSON], посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 3911 слід відмовити. Судом також встановлено, що 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 129-130). Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу, укладений 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], на даний час дійсний, його законність не оспорюється позивачем. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для застосувати положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки застосування положень даної статті можливе лише за умови, що майно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, а позивачем не надано достатніх доказів відсутності такого права у [PERSON]. Таким чином, в задоволенні позовних вимог щодо витребування у власність [PERSON] від [PERSON] трикімнатної квартири [ADDRESS] також слід відмовити, оскільки спірне майно не може бути витребувано у добросовісного набувача [PERSON].

Outcome: dismissed