Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду 20 жовтня 2014 року , з позовними вимогами до [PERSON], про визнання договору дарування ? частини квартири [ADDRESS] від 29 липня 2011 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] - удаваним правочином, та визнання даного договору дарування саме договором купівлі продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив ? частини квартири [ADDRESS] в місті і Одесі. [PERSON] мотивує свої вимоги тим, що укласти саме договір дарування відповідачці порадила фахівець з нерухомості [PERSON], що в цьому разі не потрібно отримувати згоду власника іншої частини квартири [PERSON], оскільки з останнім у відповідачки склались конфліктні відносини і він чинить перешкоди в продажі належній їй частині. Але, під час укладання договору дарування позивач передав 160 000,00 грн. (еквівалент 20 000,00 доларів США ) відповідачці, про що складено відповідну розписку. Тобто, як зазначає позивач, вони умисно оформили один правочин, але між сторонами насправді встановились інші правовідносини, тому він звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач і його представник повністю підтримали позовні вимоги, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача повністю визнала позовні вимоги, просив задовольнити. З.ясував обставини справи, заслухав сторони, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони уклали між собою договір дарування ? частини квартири [ADDRESS] від 29 липня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом [PERSON], Першої Одеської державної нотаріальної контори. (л.с.6 ). Право власності [PERSON], відповідно до договору дарування, зареєстровано 10 серпня 2011 року, згідно Витягу про державну реєстрацію прав (л.с.9). Суду не представлено жодних доказів в підтвердження доводів і вимог позивача, що саме 29 липня 2011 року між сторонами відбувся договір купівлі-продажу, а не посвідчений нотаріусом договір дарування, а також не доведено , що в присутності державного нотаріуса позивач [PERSON] провів розрахунок за купівлю частки квартири, про що відповідач написав розписку про отримання від позивача 160 000,00 грн. В матеріалах справи на а.с. 11 міститься фотокопія розписки від 29 .07.11р. [PERSON] про отримання від [PERSON] 160 000,00 грн. «…за проданою мною половину квартиры », а оригінал розписки суду сторони не представили , як і оригінали договору дарування і Витягу про державну реєстрацію прав. Про будь-які перешкоди в укладанні саме договору купівлі-продажу сторони не посилались в своїх доводах. Суд не бере до уваги домовленість сторін щодо визнання позову, сторони не довели також того , що між ними існує спір, що договір дарування від 29 липня 2011 року є удаваним правочином. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Норми ст. 57 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. З урахуванням встановленого, суд вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими і недоказаними, відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed