Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 28.12.2015 року між ним та відповідачами [PERSON] , [PERSON] в присутності двох свідків був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді договору позики, який не було нотаріально посвідчено. Відповідно до даного договору відповідачі отримали у позику 37 420,00 дол. США строком до 01.08.2016 року. Станом на 07.06.2019 року відповідачі свої зобов`язання не виконали, позивачем в порядку досудового врегулювання спору боржникам була надіслана письмова вимога про повернення коштів, яка залишилася без задоволення, а тому позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь борг в сумі - 37 420 доларів США та 3% річних від суми боргу, у розмірі 3 856доларів США 82 цента. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов, чи будь-яких колопотань не подали. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, про що не заперечив позивач. Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28.12.2015 року між сторонами був укладений договір позики на суму 37 420,00 дол. США, за умовами якого відповідачі зобов`язувалися повернути позивачу вказану суму боргу до 01.08.2016 року, що стверджується договором позики, який приєднаний до матеріалів справи (а.с.27). Встановлено, що 10.06.2019 року [PERSON] направив відповідачам лист-вимогу про повернення коштів. (а.с.15). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду пояснив, що був свідком, коли позичальники отримали кошти 37 420 дол.США. Свідку відомо, що подружжя [PERSON] позичили кошти на ведення бізнесу. В день передачі грошових коштів [PERSON] разом з [PERSON] приїхав до відповідачів по власних справам, свідок знав подружжя [PERSON] Свідок суду повідомив, що договір писала [PERSON] , а підписали договір обоє відповідачів. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в грудні 2015 року був присутнім, коли позивач позичив грошові кошти відповідачам. Передача коштів відбувалась в будинку відповідачів, що в районі «Посьолок» в м. Біла Церква. [PERSON] попросили бути присутнім при укладенні договору позики. Свідку відомо, що [PERSON] займається обміном валют, а [PERSON] мав свій бізнес. [PERSON] обіцяла, що буде сплачувати відсотки, однак до цього часу борг не повернули. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суду наданий позивачем письмовий Договір позики, складений в простій формі в підтвердження того, що відповідачі взяли у [PERSON] в борг кошти в сумі 37 420,00 дол. США. Даний договір позики нотаріально не посвідчений, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами. У наданому до суду договорі позики зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку отримали в позику відповідачі, строк виконання зобов`язання та особистий підпис боржників. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й договір позики свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що станом на 07.06.2019 року, тобто на день подачі даного позову до суду, відповідачі не повернули борг. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Такий правовий висновок здійснено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку, сторони договору позики не погодили розмір відсотків, а тому у відповідності до вимог ст.625ЦК України, підлягає до стягнення сума боргу та 3% річних, що в цілому становить 40 637 доларів США. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не відступила від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України, що, також, слідує з правової позиції Великої Палати ВС у вищезазначеній справі від 16.01.2019 року. Позивачем нараховано 3% річних на суму боргу, що становить 3 856 доларів 82 центів. Однак, суд не може погодитися з таким розрахунком, оскільки позивач необґрунтовано визначає період для розрахунку 3%, починаючи з 01.01.2016 року. Термін з якого слід розраховувати відсотки за невиконання зобов`язання слід визначати з 01.08.2016 року, тобто з дня прострочення виконання зобов`язання. Відповідачі згідно умов Договору позики зобов`язалися повернути борг в строк до 01.08.2016 року. Таким чином, 3 % слід розраховувати за період з 01.08.2016 р. по день звернення позивача з даним позовом до суду, 13.06.2019 року. Розмір 3 % річних за вказаний період становить 3217 дол.США. Отже, проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики, заборгованість позичальників становить 37 420 доларів США, умови договору позики відповідачі не виконали, позивач правомірно ставить вимогу про стягнення 3% річних, а тому підлягає до стягнення з відповідачів на користь позивача борг в сумі 40 637 доларів США. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача сума судового збору - 9605 грн. /по 4802 грн. 50 коп. з кожного відповідача/. Враховуючи наведене та

Outcome: partial