Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. 01.05.2016 року померла [PERSON]. За життя, остання в 1981 році побудувала житловий будинок №17 по вул. Шевченко в с. Маморниця Герцаївського району Чернівецької області, на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, який згідно даних погосподарського обліку числиться за нею. 25.02.2008 року [PERSON] заповіла на користь позивача все своє майно, який своєчасно прийняв спадщину після її смерті. Інших осіб які б мали право на обовязкову частку у спадковому майні та переживши подружжя немає. Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно з причин неподання правовстановлюючих документів. Просить суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право приватної власності на наведений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Сторони в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Однак представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, також зазначивши, що позов підтримує у повному обсязі. Від відповідача також надійшла до суду заява, в якій просив розглянути справу у їхній відсутності, також зазначивши, що не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Розгляд справи проведено у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без участі сторін та фіксування судового процесу. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01.05.2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-МИ №159568 від 13.05.2016 року (а.с.12). За життя, остання 25.02.2008 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла на користь позивача все своє майно, де б воно не знаходилось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом буде мати право. Заповіт на час відкриття спадщини не змінений та не скасований (а.с.9). Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У випадку відсутності заповіту, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст.\~1268, ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК\~передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №90/2016 заведеної відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено, що позивач прийняв спадщину шляхом звернення у встановлений законом термін з часу відкриття спадщини з відповідною заявою до нотаріуса (а.с.29). Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, які б мали право на обовязкову частку у спадковому майні спадкодавця та пережившого подружжя немає (а.с.31). Суд, даючи законну та правову оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Право власності на збудоване до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, який є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України\~\~від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для усіх судів України. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Як вбачається з записів погосподарських книг Цуренської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області особовий рахунок №62 станом на 1991-1995 роки (а.с.26), номер обєкта погосподарського обліку 0073-13 станом на 2016-2020 роки (а.с.7), за спадкодавцем [PERSON] рахується житловий будинок 1981 року побудови по вул. Шевченка, №13 в с. Маморниця Герцаївського району Чернівецької області, яка записана головою домогосподарства. Суспільна група господарства станом на 1991 рік відносилось до радгоспного двору. Належність запису у книгах погосподарського обліку в якості голови двору спадкодавцю підтверджує факт належності наведеного житлового будинку саме їй. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що остання за життя у встановленому законом порядку набула право власності на спірний житловий будинок. 08.11.2016 року на спірне домоволодіння був складений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил та згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна не є самочинним, так як побудований до 05 серпня 1992 року. Згідно даних технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 65,20 кв.м., у тому числі житловою площею 43,80 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараїв літ.літ. «В», «Г», криниці №1, воріт №2, огорожі №№ 3,4, вигрібної ями №5. Нотаріус своєю постановою №624/02-31 від 23.11.2016 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на наведений житловий будинок мотивуючи ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268\~ЦК\~\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3\~ст. 1296 ЦК\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. ч. 1, 4\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що спадкодавець у встановленому законом порядку набула право власності на спадковий житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, а позивачка в свою чергу прийняв спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, слід визнати за ним право власності на спадковий житловий будинок. На підставі наведеного,

Outcome: approved