Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір SAMDN03000032019021 укладений між сторонами 01.02.2010 року, стягнути на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав на те, що позивач з електронного ресурсу «Єдиний державний реєстр судових рішень» та «Стан розгляду справ» дізнався про наявність судового рішення (заочного) у справі № 185/3599/16-ц за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором SAMDN03000032019021 від 01.02.2010 року. Про існування вказаного кредитного договору позивачу нічого невідомо, тому, посилаючись на положення ст. 215, 216 ЦК України просив визнати кредитний договір недійсним, оскільки він його не підписував. 27.12.2018 року суд відкрив провадження у вказаній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає, що підстави визначені ст. 215, 216 ЦК України відсутні. Спірний договір є укладеним та відповідав волі позивача, відповідач надав позивачу кошти, тобто виконав своє зобов'язання за договором. Своїм підписом на даному договорі позивач підтвердив ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, а тому у задоволені позовних вимог просив відмовити. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2010 року було між сторонами було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки AMDN03000032019021. Сторони визнали, що між ними існує спір про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Звертаючись до суду з позов про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилався на те, що договір ним не укладався, не підписувався, у звязкуз з цим позивачальник не знав про його зобов»язання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Також, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Твердження позивача щодо не укладання договору спростовано матеріалами справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається сторона позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та спростовані доводами представниками відповідача, які викладені у відзиві на позов, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed