Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача вартість витрат, пов'язаних із утриманням у навчальному закладі у розмірі 36 449,44 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані, зокрема, тим, що між Київським національним університетом внутрішніх справ (правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ - далі НАВС), Головним управлінням МВС України в Закарпатській області та [PERSON] 29.09.2009 року укладено договір № 09-267 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, 27.07.2012 року - Додатковий договір № 1 до Договору № 09-267 від 29.09.2009 року, відповідно до умов якого освітній заклад зобов'язувався надати відповідачеві освітню послугу за рахунок коштів державного бюджету, а останній зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу. При цьому, у разі відмови відповідача від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відповідачу необхідно відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Однак, відповідач не виконав умови Договору і звільнився до спливу встановленого договором терміну перебування на службі після закінчення навчання з Органів внутрішніх справ на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання з'явився, проти позову заперечив. Зазначив, що під час укладання договору між позивачем та відповідачем сторони керувалися «Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992 (в редакції станом на 10.09.2008 року). Відповідно до п. 8 зазначеної постанови, випускники, які уклали угоди з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №216 було затверджено «Зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992», відповідно до яких пункт 3 постанови викладено в такій редакції: «Порядок затверджений п. 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю». Тобто, обов'язкове відпрацювання трирічного терміну залишилося лише за випускниками вищих медичних закладів, навчання яких здійснювалося за рахунок державного бюджету. На підставі наведеного та ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Як встановлено судом, між Київським національним університетом внутрішніх справ (правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ - далі НАВС), Головним управлінням МВС України в Закарпатській області та [PERSON] 29.09.2009 року укладено договір № 09-267 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ (далі - Договір), 27.07.2012 року - Додатковий договір № 1 до Договору № 09-267 від 29.09.2009 року, відповідно до умов якого освітній заклад зобов'язувався надати відповідачеві освітню послугу за рахунок коштів державного бюджету, а останній зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу. При цьому, у разі відмови відповідача від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відповідачу необхідно відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. На виконання умов договору Наказом Київського національного університету внутрішніх справ № 568 від 31.07.2009 року «Про зарахування на навчання на 1 курс Київського національного університету внутрішніх справ набору 2009 року», [PERSON] було зараховано з 01.09.2009 року курсантом 1 курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство». Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 року № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» Київський національний університет внутрішніх справ реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ. Пунктом 2.1.3 Договору, визначено, що виконавець зобов'язаний забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України. З матеріалів справи випливає, що позивач виконав свої зобов'язання за вищевказаним Договором, відповідно до умов якого відповідач з 01.09.2009 року по 14.06.2013 року у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» (№ 2984-ІІІ), який діяв на момент навчання та випуску відповідача, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Згідно положень п. 1.6.1 Статуту Національної академії внутрішніх справ, академія є державним вищим навчальним закладом, серед основних напрямків діяльності якої є підготовка за державним замовленням і договірними зобов'язаннями кваліфікованих фахівців для системи МВС, інших міністерств, центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Як випливає з Витягу з Наказу Національної академії внутрішніх справ від 14.06.2013 № 602 «Про випуск курсантів 4-го курсу (набір 2009 року) факультету підготовки кадрів для підрозділів боротьби з незаконним обігом наркотиків у 2013 році», згідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії № 11 Національної академії внутрішніх справ від 14 червня 2013 року, протокол № 19/2 [PERSON] присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» (6.030401) випускнику факультету підготовки кадрів для підрозділів боротьби з незаконним обігом наркотиків у 2013 році і видано диплом бакалавра. Згідно з п. 2.2.5 Договору, замовник (Головне управління МВС України в Закарпатській області) зобов'язується інформувати виконався (НАВС) про звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання із зазначенням підстав звільнення. Як випливає з листа Управління кадрового забезпечення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за вих. № 2/1312 від 23.07.2014, відповідно до п. 2.2.5 Договору Управління направляє інформацію про випускника Національної академії внутрішніх справ [PERSON], який після закінчення вузу був направлений для подальшого проходження служби до УМВС України в Закарпатській області та звільнений з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі Наказом УМВС №127 о/с від 01.07.2014 року на підставі п. 64 «ж» (за власним бажанням) у запас ЗСУ. Згідно з п. 2.3.5 Договору, після закінчення навчання особа зобов'язується прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначена Замовником і відпрацювати не менше трьох років. З витягу Наказу від 01.07.2014 року № 127 о/с «По особовому складу» судом встановлено, що відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із поставленням на військовий облік) за п. 64 «ж» (за власним бажанням) лейтенанта міліції [PERSON] (М-203322) оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Ужгородського міського відділу УМВС України у Закарпатській області з 09 липня 2014 року. Підстава: рапорт [PERSON] від 24.06.2014 та подання Ужгородського МВ УМВС від 26.06.20124 № 35/19757. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідач не виконав свої зобов'язання за договором та на підставі поданого ним рапорту за власним бажанням був звільнений з ОВС, тобто до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання. Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 2.3.6 Договору, у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати , пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із підтвердженим розрахунком. Згідно з п. 4 Додаткового договору № 1 до Договору № 09-267 від 29.09.2009 року, главу 3 Договору (Підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку) доповнено пунктом 3.3 наступного змісту: «Звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни». З довідки про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ (факультет підготовки кадрів для підрозділів боротьби з незаконним обігом наркотиків, випуск 2013 року) випливає, що розмір фактичних витрат, пов'язаних з навчанням у навчальному закладі лейтенанта міліції [PERSON] складає 36 449,44 грн. З матеріалів справи випливає, що відповідачу направлявся лист щодо відшкодування фактичних витрат за навчання за вих. № 46/9121 від 02.06.2015 та поінформовано про необхідність відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у вузі, у розмірі 36 449,44 грн. Однак, відповідач у добровільному порядку кошти не повернув. Згідно п. 4.4. Договору, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх суми здійснюється у судовому порядку. В ході розгляду справи, відповідач подані позивачем розрахунки фактично не оспорив, заперечень щодо таких не подавав. Що стосується заперечень відповідача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з положеннями статті 53 Конституції України, громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Як роз'яснив Конституційний Суд України в рішенні від 4 березня 2004 року №5-рп/2004, безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі (частина четверта статті 53 Конституції України) в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення). Разом з тим, надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням. Укладаючи угоду з вищим навчальним закладом про надання освітніх послуг за державним замовленням, особа (абітурієнт) бере на себе відповідні зобов'язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме зобов'язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менше ніж три роки (замість чого отримують вищу освіту безкоштовно). Вступаючи на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа-абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності відпрацювання певного строку після закінчення навчання, а тому, у випадку неприйнятності місця майбутньої роботи, має законну можливість відмовитися від укладення даної угоди. З огляду на вищевикладене, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. З відповідача [PERSON] слід стягнути на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов'язаних із утриманням у навчальному закладі у розмірі 36 449,44 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі зазначеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦПК України 21 листопада 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 24 листопада 2017 року. На підставі ст. ст. 509, 526, 610, 611 ЦК України та

Outcome: approved