Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом(а.с.3-5), який декілька разів уточнював, не змінюючи при цьому а ні предмету позову, а ні підстав позову (а.с.33-35, 38-41) та просить постановити рішення про визнання за ним права власності: - на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] як за спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]; - на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] як за спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що він є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] та після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], проте не може у встановленому законом порядку оформити свої спадкові права на спадщину, що відкрилася після смерті батьків, оскільки за свого життя вони не оформили правовстановлюючого документу на належні їм частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами [ADDRESS]. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на прийняття спадщини з тих підстав, що відсутній правовстановлюючий документ. Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.37,43). Подав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с.41, 90). Відповідач Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.37, 44). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.46). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини, а саме між сторонами виник спір із правовідносин, що виникають із спадкових прав. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору - [PERSON], його дружина [PERSON] та їх син [PERSON]. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частці вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовим спорудами при ньому, що також підтверджується довідкою №2160 від 20.07.2018 року, виданою Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.15). За період з 1991 року по теперішній час рішення Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння - не приймалося. [INFO] - померла [PERSON], запис акту про смерть № 115 від 25 грудня 1995 року, складений Кубейською (колишня назва Червоноармійська) сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] (а.с.8). Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом першої черги є: - її чоловік [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про одруження, виданого на підставі актового запису № 19 від 16.10.1948 року (а.с.59); - її син [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.08.1961 року (а.с.7). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: чоловік [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON] та онучка [PERSON], що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 2160 від 20.07.2018 року (а.с.15). З матеріалів спадкової справи №130/1997, заведеної Болградською районною державною нотаріальноюконторою Одеської області щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявами до нотаріуса звернулися [PERSON] та [PERSON], син та чоловік померлої та 16.04.1997 року їм було видано свідоцтва про право на спадщину на грошові вклади та на право на земельну частку (пай) (а.с.48-57). Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті матері позивача [PERSON], [INFO], тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ч.1 ст. 549 ЦК УРСР. Оцінивши всі надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позивач довів факт вступу, в порядку визначеному п. 1 ч. 1ст. 549 ЦК УРСР в управління спадковим майном після смерті матері [PERSON] Таким чином, позивач [PERSON] та його батько [PERSON] є такими, що прийняли спадщину після смерті своєї матері та дружини, і успадкували кожний по 1/6 частці житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON], запис акту про смерть №71 від 04 вересня 2003 року, складений Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] ? (1/3+1/6), що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 2160 від 20.07.2018 року. Спадкоємцем за законом першої черги є його син [PERSON], що підтверджується зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.08.1961 року (а.с.7). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживав і був зареєстрований його син [PERSON] - позивач по справі, [PERSON] - невістка, онуки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 2160 від 20.07.2018 року (а.с.15). З матеріалів спадкової справи №529/2006, заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявою до нотаріуса звернувся [PERSON], син померлого (а.с.57-89). Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок в зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно (а.с.29). Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті батька позивача [PERSON], [INFO], тобто також в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ч.1 ст. 549 ЦК УРСР. Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18 червня 1994 року (була чинна на момент виникнення правовідносин) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР) Позивач вимоги закону виконав, з заявою до нотаріуса звернувся, та навіть отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на інше спадкове майно: земельну ділянку (а.с.13). Відповідач позов визнав повністю, цілком і беззаперечно (а.с.43). У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності. Таким чином, позивач [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька, і успадкував 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS]. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved