Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 23.01.2018 року мотивуючи тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12.07.2017 року, від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Їх сім'я розпалась і вони не підтримують сімейних відносин, син проживає разом із відповідачем і з дня його народження вона не дає йому спілкуватись з дитиною та приймати участь в його вихованні. З даного приводу він звертався до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, однак комісія дійшла висновку про те, що дане питання має вирішуватись в судовому порядку. На неодноразові прохання надати йому можливість бачитись із сином відповідач відмовляє. Він, як свідомий громадянин, розуміє свій батьківський обов'язок приймати участь у вихованні дитини, а як людина, яка має почуття, має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дитиною спричинить шкоду сину не існує. Створення перешкод у спілкуванні із сином порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. Тому, просив в судовому порядку зобов'язати відповідача усунути перешкоди у його спілкуванні з сином визначивши такі способи участі у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з сином у вівторок з 12:00 год. до 14:00 год., у четвер з 16:00 год. до 18:00 год. та в суботу з 14: 00год. до 16:00 год. Ухвалою суду від 21.02.2018 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 13.03.2018 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву мотивуючи тим, що вона з [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2017 року, однак подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. В період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Поведінка [PERSON] характеризується як негативна, агресивна та така, що пов'язується з неповагою до норм моралі, порушує права та свободи інших осіб, оскільки він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за свою агресивну поведінку, погрожував їй та її батькам фізичною розправою, про що свідчать численні звернення її матері [PERSON] до поліції. Проти [PERSON] по факту нанесення їй, [PERSON], тілесних ушкоджень 29.09.2017 року були внесені відомості до ЄРДР. Перебуваючи на 8 місяці вагітності вона була госпіталізована до КЗ КОР «Київський обласний центр охорони здоров'я матері та дитини» з загрозою переривання вагітності, де у виписці з історії хвороби чітко вказано : «Після удару в живіт». Агресивна поведінка [PERSON] привела до того, що вона зараз лікується в Білоцерківському ПНТМО після перенесеного стресу, вона боїться [PERSON], не може знаходитися з ним поруч, також боїться залишати із ним сина. Вважає графік запропонований [PERSON] таким, що не відповідає інтересам дитини, не враховує режим дня грудної дитини та її розпорядок дня. У зв'язку з цим, просила встановити графік побачень [PERSON] з сином [PERSON], таким чином: 1) щосереди з 16-30 години до 18-00 години,та щонеділі з 16-30 години до 18-00 години; 2)до виповнення дитини 7 річного віку зустрічі проводить в присутності матері; 3) до виповнення дитини 3 річного віку зустрічі проводити у присутності працівників Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради. Позивач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, надав до суду заперечення проти зустрічної позовної заяви, в яких зазначив, що відповідач визначає такий графік зустрічей з дитиною: щосереди з 16:30 до 18:00 год., щонеділі з 16:30 до 18:00 год. Для правильного виховання дитини важливо, щоб у її вихованні брали участь обоє батьків - батько і мати. Обмеження прав одного з батьків на зустріч і особисте спілкування з дитиною не може мати постійного характеру, інакше воно перетворилося б на позбавлення цього права. Зі свого боку, він намагався будь-яким чином знайти спільну мову зі своєю дружиною [PERSON] за для вирішення проблеми, яка виникла з вихованням спільної дитини, а саме його безпосередня участь у її вихованні, та зустрічей з нею. На його всі можливі намагання побачитись з дитиною та з дружиною будь-які спроби залишались невдалими, оскільки відповідач вимкнула всі можливі мобільні, соціальні мережі, навіть не даючи йому змоги зробити перші кроки до порозуміння, чи можливості просто дійти до спільного компромісу. Вважає, що графік визначений у зустрічній позовній заяві є дуже обмеженим, та значною мірою порушує його права як батька у вихованні його власної дитини. Його дружина проживає з дитиною разом, бачить та спілкується з нею цілодобово, будь-яких обмежень не має, тому він як батько теж, має право рівне з дружиною у вихованні спільної дитини. Крім того, як зазначається, у вказаному графіку до виповнення дитини 3 річного віку зустрічі проводити у присутності працівників Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, однак, він вважає, що підстави для присутності працівників Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради при зустрічах відсутні, будь-яких норм Закону, за якими посилається та керується [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві, де вказано про обов'язок присутності при таким зустрічах відповідної уповноваженої особи представника Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, відсутні. У зв'язку з чим просив, відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічної позовної заяви, тому що графік визначений у зустрічному позові необґрунтований, звужений у часовому проміжку. На даний час проживає у бабусі, оскільки у своїй квартирі проводить ремонт, офіційно не працює, являється різноробочим та отримує в середньому заробітну плату 3000,00 грн. останній раз бачив дитину 05.06.2018 року ніхто перешкод не чинив, він зробив фото і поїхав, потім ще один раз бачив сина і йому також ніхто не перешкоджав. В день народження сина він знаходився на лікуванні дома і фізично не мав можливості бути з дружиною. Телефон відповідач вимкнула, в якому пологовому будинку знаходилась йому було невідомо. В добровільному порядку матеріальну допомогу на сина не надавав, оскільки вважає, що це має бути за рішенням суду. Так, дійсно щодо нього були складені адміністративні матеріали, але протоколи не складались. За місце проживання відповідача приїздив з хлопцями, для засвідчення того, що вона не дає спілкуватись із сином. За останні тижні намагань побачитись із дитиною не вчиняв, оскільки чекає рішення суду. За період з дня народження сина і до даного часу сина бачив лише два рази. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі, просила її позов задовольнити в повному обсязі та пояснила, що в кінці лютого 2017 року вона дізналась, що вагітна та коли повідомила про це батькові дитини його ставлення до неї різко змінилося. Він без причин скандалив, погрожував, знущався морально. Вагітність була під загрозою і її життя теж, проте [PERSON] не звертав на це уваги, продовжував скандали і знущання, і вона сказала «що відносинам кінець, що я народжуватиму як мати одиначка, ніж з таким чоловіком». Після цієї розмови 1 квітня 2018 року [PERSON] приїхав додому до її батьків та вчинив жахливий скандал, намагався затіяти бійку. Був викликаний патруль поліції. Це розлютило [PERSON] ще більше і він практично і вдень і вночі обзивав її образливими словами по телефону, погрожував їй та її рідним. Якщо вона вимикала телефон він приїжджав до квартири, стукав ногами у двері, кричав. На фоні тривалого стресу їй стало зле і лікар повідомила їй, що у неї велика загроза викидню і з її діагнозом вона повинна негайно лягати до лікарні, на що позивач вивіз її на Одесу. За час перебування в лікарні позивач жодного разу не поцікавився ні її здоров'ям, а ні здоров'ям його дитини, яка ще не народилася, жодної допомоги від нього не було. Він постійно вибачався, обіцяв, що буде добрим батьком, і 12.07.2017 року вони зареєстрували шлюб. Після шлюбу вона переїхала жити до позивача, два тижні, а саме до 25.08.2017 року, вони жили спокійно, а потім [PERSON] почав застосовувати до неї фізичну силу та знущатися, міг бити по обличчі руками, а одного разу наніс їй удар головою в обличчя, розбивши при цьому губи. 28.09.2017 року коли вона не впустила його до квартири батьків, він придушив її до стіни, штовхнувши коліном в живіт. З 28.09.2017 року по 17.10.2017 року вона перебувала в обласному пологовому будинку, та 12.10.2017 року народила сина, та після виписки вона з сином проживає у батьків. Після цього позивач почав систематично приїжджати до них додому, але приїздив не сам, його завжди супроводжували якісь молодики спортивної форми. Вона була вся на нервах, у неї порушився сон, пропав апетит, а на її руках був одномісячний син, і 11.12.2017 року вона вперше звернулася до психоневрологічного диспансеру. [PERSON] продовжує погрожувати, принижувати переказуючи свої погрози через знайомих, нахабно оббріхує її та її родину. Під час зустрічей веде себе неадекватно, зокрема 05.06.2018 року, коли зустрів її на вулиці під час прогулянки із сином. Дитині, яку побачив уперше, приділив лише 10-15 секунд, знімаючи його сплячого на відео. Вона йому сказала «Ось дитина, бери будь - ласка. Чому ж ти побачивши сьогодні сина вперше навіть не доторкнувся до нього, не взяв на руки, а обмежився десятьма секундами зняття його на відео», після чого він підбіг до дитячого візочка, в якому спав [PERSON] і почав рвати ремені та сплячу дитину з коляски, брати з дитячого візочка. Вона захищаючи дитину відштовхнула його, після чого він зірвав з її голови сонцезахисні окуляри разом зі жмутком волосся. Також, дитина знаходиться на обліку у лікаря невролога, ходять на масажі, на даний час на грудному вигодовуванні, тому довго на вулиці не гуляють. Бажає, щоб зустрічі позивача з дитиною були лише в присутності Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, оскільки в присутності інших осіб він веде себе більш стримано. Представник відповідача, за довіреністю справі, [PERSON], в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та зазначив, що на сьогодні є відкрите кримінальне провадження щодо позивача про завдання відповідачу тілесних ушкоджень, однак, вироку суду щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності на даний час немає. Позивач притягувався до адміністративної відповідальності та його манера спілкування не буде сприяти доброму розвитку дитини. Також, зазначив, що зустрічі батька з дитиною можливі лише в присутності представника Служби у справах дітей, оскільки, позивач веде себе негарно, агресивно, погрожує та обзиває відповідача і її батьків, а в присутності інших осіб веде себе більш спокійніше. Також, зазначив, що позивач не надав доказів в підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Представник третьої особи Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, за довіреністю у справі - Поліщук Віра Миколаївна в судовому засіданні зазначила, що вирішити питання на засіданні комісії виявилось неможливим, тому рекомендували звернутись до суду. Протягом розгляду справи вбачаєтьсь безвідповідальне відношення батьків до своїх батьківських обов'язків, вони не озвучили інтереси дитини, а лише говорили про себе і свої власні образи, жоден із них не пішов на примирення, а пропозиції ССД щодо отримання допомоги від соціальних служб не врахували. Графік запропонований батьком дитини більш прийнятний, однак можливо врахувати обидва графіки, щодо присутності матері на побаченнях на розсуд суду, а щодо присутності працівників ССД то такі побачення можливі лише за місцезнаходженням служби за адресою: [ADDRESS]. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч.1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. ( ч. 1 ст.160 СК України). Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 3а,5,22,23 ), від спільного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.6), який зареєстрований та проживає разом з відповідачем, що підтверджується матеріалами справи (а.с.26) та не заперечується сторонами. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкуванні не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина,чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод. Згідно ч. 2 ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку та стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ними алкогольними напоями або наркотичними засобами. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. За принципами, закріпленими в Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою ВР України за № 789-ХІІ від 27.02.1991р.) дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу участі позивача у спілкуванні з дитиною і вирішити його самостійно сторони не можуть, оскільки між ними склались неприязні відносини, між ними відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, позивач має страхи за своє життя і здоров'я та здоров'я сина, у зв'язку з агресивною, нетерпимою та імпульсивною поведінкою позивача, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з відповіді Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради №1545 від 07.12.2017 року (а.с. 7) на заяву [PERSON] про встановлення порядку його участі у вихованні та особистому спілкуванні із малолітнім сином [PERSON], [INFO] (а.с. 7), яка розглядалась на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 29.11.2017 року у його присутності, було встановлено, що згідно із листом Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області МВС від 27.11.2017 року ведеться досудове розслідування по факту нанесення 28.09.2017 року [PERSON] тілесних ушкоджень зі сторони [PERSON] Згідно із повідомленням про початок досудового розслідування Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області МВС від 25.11.2017 року за зверненням [PERSON] про нанесення йому тілесних ушкоджень, що мало місце 28.09.2017 року, також розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення. Крім того, мати дитини [PERSON] надала заяву від 28.11.2017 року, в якій повідомила, що заперечує проти його побачень із сином, у зв'язку з його агресивною поведінкою до неї та дитини. Комісія, враховуючи всі обставини справи, дійшла висновку про те, що питання встановлення порядку його участі у вихованні та особистому спілкуванні із малолітнім сином [PERSON], [INFO], підлягає розгляду в судовому порядку і рекомендувала звернутися до суду. Також, судом встановлено, що 13.02.2018 року Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради було прийнято рішення №81 «Про вирішення спору щодо визначення порядку участі [PERSON] у вихованні та особистому спілкуванні з його малолітнім сином [PERSON]»( а.с.17) та вирішено рекомендувати [PERSON] та [PERSON] вирішувати спір між ними щодо участі батька у вихованні та особистому спілкуванні із малолітнім сином [PERSON], [INFO], в судовому порядку, попередити обох батьків про обов'язковість виконання ними батьківських обов'язків в інтересах дитини та про правову відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків. Також, комісія дійшла висновку про те, що спір між [PERSON] та [PERSON] щодо участі батька у вихованні та особистому спілкуванні із малолітнім сином [PERSON], [INFO], підлягає розгляду в судовому порядку. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вона знає позивача чотири роки, з відповідачем знайома, але вони мало спілкувались. Вона була одного разу свідком того як позивач намагався зустрітись із сином, в квартирі було світло, але їх ніхто не впустив. Позивач бажає бачитись із сином. Наразі він веде себе емоційно, але раніше таким не був. 27.10.2017 року в нього стріляли він був у жахливому стані. Позивач готувався стати батьком, влаштовував побут для сім'ї, багато працював. В кінці жовтня 2017 року вона довідалась про народження у позивача сина, він дуже радів такій події. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вони з позивачем знайомі з 2017 року, коли дочка повідомила про нього, а потім сказала що вагітна. Вони одружились, але весілля не було, оскільки [PERSON] сказав, що немає батьків і не хоче весілля. Дочка проживала з позивачем недовго і повернулась до них, оскільки він ображав її, закривав на балконі, возив у багажнику машини. Позивач поводить себе неадекватно, на людях він один, а потім зовсім інший. До народження дитини приїздив до їх квартири і обмалював двері і під'їзд фарбою. Після народження дитини приїздив і в домофон висловлювався нецензурною лексикою. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вона знає позивача з 2016 року він спілкувався із її дочкою, відповідачем у справі, з березня місяця, вів себе пристойно і виховано. Дочка не дуже хотіла з ним зустрічатись, але він її постійно чекав у машині біля під'їзду, а вона поверталась додому із сльозами на очах. Дочка змінила місце роботи і місце проживання, тікала від нього, але він її знайшов і вмовив зустрічатись із ним. З кінця 2016 року вони почали зустрічатись, потім дочка завагітніла. Позивач постійно ображав її, принижував і вона повернулась до батьківської хати. А позивач приїздив до них, ображав і розфарбував їх двері. У дочки хвороба: не згортання крові, а позивач з неї знущався навіть в період вагітності закривав її на балконі душив її і бив в обличчя. Дочка боїться позивача, від таких страхів може зникнути молоко в грудях. Позивач бачив сина 05.06.2018 року, але близько 30 секунд, а решту часу ображав їх з дочкою, дитина спала у візочку, а він почав його виривати і тягнути за ремінці, тому викликали поліцію. За весь період їх шлюбу позивач один раз спитав про список необхідних речей в пологовий будинок, з якого він придбав речі, але не всі, вдруге , коли дитині було 1 місця привіз 5 пелюшок, які повісив на ручку дверей квартири. 09 листопада 2017 року о третій годині ночі телефонував і погрожував. Коли він приходив до дверей квартири не впускали його, оскільки боялись його агресивної поведінки. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вона була свідком розмови позивача із відповідачем по телефону, з трубки було чути, як він ображає і кричить на племінницю. Одного разу бачила у відповідача розбиту губу, на що вона відповіла, що це її вдарив позивач. Був випадок коли позивач приїхав до них у село до бабусі відповідача і почав кричати, висловлювався нецензурною лексикою та погрожував «стерти усіх з лиця землі», після чого бабуся себе недобре почувала. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вона являється сусідкою відповідача і була свідком того, як влітку 2017 року в ночі приїздив позивач і порушував громадський порядок і спокій мешканців будинку, він висловлював погрози в бік відповідача, нецензурно висловлювався та неадекватно себе поводив. В кінці вересня 2017 року у них також був конфлікт, в наслідок чого відповідача забрали у лікарню. В судовому засіданні було заслухано запис розмови позивача з відповідачем від 05.06.2018 року, наданий відповідачем ( а.с. 73) з якого вбачається, що між сторонами дійсно неприязні відносини, позивач висловлюється агресивно та нетерпимо в присутності дитини. Також, з матеріалів справи ( а.с. 30-34, 72) вбачається, що з [PERSON] неодноразово проводили бесіди про недопущення вчинення будь - яких протиправних дій відносно [PERSON], тричі його притягували до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, по факту нанесення [PERSON] зі сторони [PERSON], що мало місце 28.09.2017 року, слідчим відділом Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області проводить досудове розслідування. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач не надав до суду належних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження вимог щодо зобов'язання відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні із сином, а надані відповідачем докази спростовують доводи позивача. Відповідач в підтвердження обставин викладених у зустрічному позові надала докази, які узгоджуються між собою, тому вони приймаються судом до уваги. Відповідно до ч.2 ст. 157 СК України, в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Таким чином, враховуючи, вік дитини, напружені та неприязні стосунки між батьками, відсутність між ними взаєморозуміння, поваги та довіри, зазначені вище обставини, які незадовільно характеризують позивача, дотримуючись права кожного з батьків на виховання та спілкування з дитиною та діючи в інтересах дитини, суд вважає за необхідне визначити побачення батька із сином в присутності матері та працівника Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, при цьому також враховується те, що позивач бачив дитину з дня народження лише двічі і в незнаний часовий проміжок, дитина до нього не звикла і в силу свого віку потребує більше уваги і часу та надійного захисту і підтримки з боку держави. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, діючи максимально та виключно в інтересах дитини,

Outcome: partial