Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 1995 року, виданого КЕЧ м. Бердичева, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї від 28.08.2020 № 1846, виданої МК ВЖРЕП № 7 Бердичівської міської ради Житомирської області, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] , - дочка, зареєстрована з 21 червня 2002 року; [PERSON] , [INFO] - онук, зареєстрований з 13 серпня 2007року. Однак, останні не проживають в житловому приміщенні понад 12 років у зв`язку переїздом до свого чоловіка, про що складено Акт №16 від 31 серпня 2020 року МК ВЖРЕП № 7 Бердичівської міської ради Житомирської області. Вказує, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Ухвалою суду від 02.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи неодноразово відкладався. Учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися. Позивач у письмовій заяві від 10.12.2020 просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що згідно свідоцтва № [NUMBER] від 18.10.1995 про право власності на житло, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до відомостей відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 11.09.2020 №3156/07-09, 22.09.2020 №3260/07-9 місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ,зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20,22). Актом №16 від 03.07.2020 МК ВЖРЕП №7 встановлено, що відповідач та її син [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають протяом 12 років (а.с.13). У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України. Приписами ст.405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Реєстрація відповідача у квартирі, належній позивачу, порушує його право, передбачене ст. 317 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що відповідач втратила право на користування квартирою, що належить позивачу у зв`язку із відсутністю без поважних причин станом на дату прийнятя рішення понад 12 років, а тому позов про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Що ж до вимоги про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] , [INFO] , то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Право на житло є одним із основних майнових прав дитини, яке є базисом її соціально-економічного розвитку. З метою забезпечення цього права для належного фізичного, інтелектуального, культурного розвитку, воно повинно гарантуватись неповнолітній особі в повному обсязі. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). В силу вимог частин 4 та 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Висновок надається на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, орган опіки та піклування Бердичівської міської ради надав висновок №02-16/1856 від 09.12.2020 про недоцільність визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання таким, що втратилв право користування квартирою [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , оскільки він зареєстрований у спірному будинку зі згоди позивача, а останнім, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє йому перешкоди у користуванні належним йому жилим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial