Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що він є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] , які фактично там не проживають з грудня 2014 року. Разом з цим, позивач за рахунок своїх власних коштів сплачує за відповідачів комунальні платежі, що нараховуються на кількість зареєстрованих осіб у будинку. Крім того, реєстрація відповідача унеможливлює оформлення субсидії, внаслідок чого відбувається порушення прав позивача. У зв`язку з чим, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явились. Від представника позивача-адвоката Єременко Т.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] , яка діє від себе та в інтересах малолітнього [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала частково, заперечувала проти позову в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності, при вирішенні позовних вимог взяти до уваги висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, згідно з яким орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки таке рішення призведе до порушення охоронюваних законом житлових прав малолітньої дитини. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину (а.с. 6) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7) позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено з довідки за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС (а.с. 19) та акту, затвердженого ТОВ «Дивобуд» (а.с. 5) за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач, відповідач та їх малолітній син [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] та малолітній [PERSON] не проживають у вказаному житловому приміщенні з 20.12.2014. [PERSON] та малолітній [PERSON] власного житла не мають. Місцем їх фактичного проживання є адреса: [ADDRESS] . Позивач вважає, що факт реєстрації відповідачів у будинку порушує його права та інтереси, оскільки він несе додаткові витрати за оплату комунальних послуг та не може належним чином скористатися своїм правом розпорядження нерухомим майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради від 18.03.2021, суд встановив, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дитини, [PERSON] , [INFO] , втратившим право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, а тому факт її непроживання у квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрований її батько. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09.09.2020 у справі № 755/16152/16-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов в частині вимог до малолітнього [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням та її реєстрації, суд приходить до таких висновків. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що перешкоди створені відповідачем позбавляють позивача можливості користуватися та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності нерухомим майном. Тому, враховуючи вищевикладене, а також визнання відповідачем [PERSON] вимог відносно неї, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково. У силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що в даному випадку становить 275,60 грн.

Outcome: partial