Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , що належить відповідачу по справі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.05.1997 року вона з дочкою, яка є відповідачем по справі отримали у спільну часткову власність спірне нерухоме майно. 21.03.1998 р. відповідач зареєструвала шлюб, цього ж року знялася з реєстрації за вказаною адресою та виїхала на постійне проживання в інше місце. Позивач до суду не з`явилася, подала заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому порядку на офіційному сайті судової влади. Представник третьої особи ОСББ «МЖК-112» до суду не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно судовою повісткою, про що в матеріалах справи мається розписка про отримання судової повістки, про причини неявки до суду не повідомив, від нього не надходило заяви про розгляд справи за його відсутністю. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вказане, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи ,дійшов до наступного. Матеріалами справи встановлено, що на праві спільної власності позивачу та відповідачу належить спірна квартира [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло (а. с. 11). При цьому судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] не зареєстрована та не проживає у вказаній квартирі з 1998 року, при цьому позивач проживає у вказаній квартирі з цього часу та користується нею. Відповідно до ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Як роз`яснено у пунктах 9,11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Наведене свідчить про те, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно одночасно наявність, з одного боку, добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутність у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Зі змісту позовної заяви, заявлених позовних вимог та матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачу відомо, що частина спірної квартири належить відповідачу, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На думку суду, підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю не має, оскільки, добросовісність позивача на зазначений нею як початковий момент заволодіння нерухомим майном була відсутня, оскільки вона знала, що власником іншої частини нерухомого майна залишається відповідач. При прийнятті рішення суд враховує положення 1 ст. 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Таким чином, право власності є непорушним, а задоволення позовних вимог може мати наслідком порушення права власності на нерухоме майно, що належить відповідачу. Згідно з\~ст.12\~ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивач не надала суду доказів на підтвердження позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed