Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 09.10.2013 року працював на посаді юрисконсульта 2 категорії бюро 1 відділу 44 в Державному підприємстві «Конструкторське бюро «Південне». Наказом №300-к від 28.01.2016 року його було звільнено з посади, в звязку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки між ним та відповідачем було укладеного строковий трудовий договір строком з 01.07.2015 року по 30.11.2015 року. Після закінчення даного договору він звернувся до відділу кадрів з проектом строкового трудового договору, підписаного з його сторони. Однак, відділом кадрів його було повідомлено, що не має необхідності укладати трудовий договір, так як відповідно до ч.1 ст.39-1 якщо після закінчення трудового договору трудові відносини фактично тривають та жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Після отримання роз ясень він залишив підписаний ним договір у відділі кадрів та продовжив виконувати покладені на нього обовязки згідно посадової інструкції. 08.02.2016 року після виходу з лікарняного його було повідомлено про те, що зал лишений ним проект строкового трудового договору було підписано заступником директора та в договорі вказано термін його дії з 01.12.2015 року по 29.01.2016 року і відповідно до цього договору його було звільнено 29.01.2016 року. Оскільки вказаний договір було підписано заступником директора лише 08.12.2016 року, а відповідно до ЦК України договір вважається укладеним з моменту його підписання всіма сторонами, договір набрав чинності лише 08.12.2015 року та не може вважатись переукладеним. Так як попередній строковий трудовий договір діяв з 01.07.2015 року по 30.11.2015 року і після закінчення його строку трудові відносини з відповідачем фактично тривали, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Хоча його було звільнено 29.01.2016 року, повідомлення про необхідність отримання трудової книжки йому було направлено лише 02.02.2016 року, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. В звязку з зазначеним, позивач просив суд поновити його на посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в заяві, а також в звязку з тим, що його звільнення відбулось в період перебування на лікарняному. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що звільнення позивача було проведено у передбаченому законом порядку. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач з 09.10.2013 року працював на посаді юрисконсульта в Державному підприємстві «Конструкторське бюро «Південне» за строковими трудовими договорами. 01.07.2015 року між сторонами було укладено строковий трудовий договір про прийняття позивача на посаду юрисконсульта 2 категорії бюро 1 відділу 44 зі строком дії з 01.07.2015 року по 30.11.2015 року. 01.12.2015 року між сторонами було укладено строковий трудовий договір №303/1 про прийняття позивача на посаду юрисконсульта 2 категорії бюро 1 відділу 44 зі строком дії з 01.12.2015 року по 29.01.2016 року. 28.01.2016 року відповідачем було видано наказ №300-к про припинення трудового договору та звільнення позивача з 29.01.2016 року з займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, в звязку із закінченням строку трудового договору. Згідно зі ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п.п.2 та 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (п.п.2 та 3 ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Абзацом 3 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що строковий трудовий договір №303/1 від 01.12.2015 року був підписаний відповідачем 08.12.2015 року та таким чином набув чинності саме з цієї дати. А оскільки після закінчення строку дії попереднього строкового трудового договору 30.11.2015 року він продовжував виконувати трудові обовязки та жодна зі сторін не вимагала їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Разом з тим, виходячи із пояснення сторін та встановлених судом фактичних обставин по справі вбачається, що строковий трудовий договір №303/1 від 01.12.2015 року було укладено за ініціативи позивача, яким, згідно його пояснень в суді та доводів позовної заяви, було принесено до відділу кадрів на підпис проект нового договору, підписаного з його сторони. 08.12.2015 року вказаний договір було підписано уповноваженою особою відповідача та, таким чином, останній відповідно до умов п.6.4 договору вступив в силу. Пунктом 4.3 договору сторонами було визначено, що останній припиняє свою дію, зокрема, після закінчення строку дії договору. А в п.6.1 договору строк його дії сторонами було визначено з 01.12.2015 року по 29.01.2016 року. Таким чином, оскільки строковий трудовий договір №303/1 від 01.12.2015 року фактично було укладено за ініціативи (бажання) позивача, вказаний договір позивачем не оспорювався та недійсним в частині визначення строку у передбаченому законом порядку не визнавався, суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, в звязку із закінченням строку визначеного сторонами у договорі, було проведено законно. Посилання позивача на незаконність звільнення, в звязку з тим, що станом на дату звільнення він перебував на лікарняному, суд вважає безпідставними, оскільки встановлена ч.3 ст.40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період непрацездатності стосується випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника, до яких п.2 ст.36 КЗпП України не відноситься. Доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року №58 в частині несвоєчасного направлення поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, не спростовують факту законності звільнення позивача в звязку із закінченням строку дії трудового договору та може бути передбаченою п.п.2.10,4.1 зазначеної вище Інструкції підставою для визнання недійсним запису в трудовій книжці про день звільнення та внесення іншого запису. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. В звязку з відмовою в задоволенні позову та оскільки позивача в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed