Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.02.2019 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № CL-171144, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 88 930,00 грн, що підтверджується меморіальними ордерами № [NUMBER] на суму 204,00 грн; № 9864785 на суму27396,00 грн; та № [NUMBER] на суму 61 330,00 грн від 21.02.2019 та випискою руху коштів по рахунку. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісію. Кредитні кошти надавались відповідачу в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника. Вказує, що банк свої зобов`язання за договором виконав належним чином, а відповідач належним чином не виконує умови Договору, в результаті чого станом на 16.01.2020 у нього утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму 132 975,04 гривень, яка складається з: 88 930,00 грн - сума заборгованості за кредитом; 38 489,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 5 555,95 грн - пеня. Станом на дату звернення з позовною заявою до суду заборгованість за договором відповідачем не погашена. За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості та судові витрати по справі. Позивачем АТ «Кредобанк» було подано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06.03.2020 було відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасникам справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. В судове засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача Виссал В.В. попередньо подав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, в якому також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, згідно поданих клопотань, позивач не заперечує проти заочного рішення в справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, згідно положень п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем не подавався. Тому на підставі ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 21.02.2019 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] , було укладено Кредитний договір № CL-171144, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 88 930,00 грн, що підтверджується меморіальними ордерами № [NUMBER] на суму 204,00 грн; № 9864785 на суму27396,00 грн; та № 9864763 на суму 61 330,00 грн від 21.02.2019 та випискою руху коштів по рахунку. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісію. Кредитні кошти надавались відповідачу в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника(а.с. 8-12, 22-24). Однак згідно з п. 1.19. договору кредитні правовідносини та ліміт кредитування продовжують свою дію у разі відсутності письмових заперечень про таке продовження. Пунктами 1.17., 1.21. договору передбачений обов`язок клієнта виконати свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії та неустойки. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч. 1 ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач порушив умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у зв`язку з чим станом на 16.01.2020 у нього утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму 132 975,04 гривень, яка складається з: 88 930,00 грн - сума заборгованості за кредитом; 38 489,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 5 555,95 грн - пеня (а.с. 26-27). Отже, суд встановив, що відповідач [PERSON] на підставі кредитного договору CL-171144, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 88 930,00 грн., але взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та процентів не виконав, чим істотно порушив умови укладеного договору. Згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України у разі правонаступництва кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Вимогу позивача погасити прострочену заборгованість за договором, а також достроково повернути суму кредиту, сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії та штрафні санкції (а.с. 28-35) відповідач не виконав та продовжує порушувати зобов`язання за кредитним договором. Станом на день розгляду справи спір між сторонами не врегульований, відповідач заборгованість за кредитним договором у добровільному порядку не сплатив. Зважаючи на викладене вище та враховуючи те, що кредитний договір, укладений між сторонами, встановлює обов`язок позичальника повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором, а також те, що позичальник не виконує такі зобов`язання, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення кредитної заборгованості є обґрунтованим, доведеним, а відтак таким, що підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до договору про надання правової допомоги б/н від 11.04.2019 року, вбачається, що АТ «Кредобанк» уклав договір про надання правової допомоги з АО «СмартЛекс» (а.с.38). Як вбачається з тексту позову, позов поданий до суду за підписом адвоката Кізко Л.С. , яка діє на підставі довіреності (а.с.46). Та в свою чергу, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів належності адвоката Кізко Л.С. до АО «СмартЛекс», з яким укладений в останніх договір про надання правової допомоги. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відтак, за змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Так, позивачем не надано доказів оплати послуг адвоката з надання правничої допомоги, не надано ордеру адвокатського, квитанції про сплату коштів, акту виконаних робіт з розрахунком на 17 286,00 грн. Також, відсутні будь-які відомості на підтвердження витрат пов`язаних із явкою представника позивача до суду на суму в 5000,00 грн. Оглядом матеріалів цивільної справи встановлено, що позовна заява була подана до суду за допомогою поштового зв`язку (конверт а.с.47), клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача від 07.04.2020 та 20.05.2020 надані суду за допомогою електронного зв`язку, через мережу інтернет (електрона пошта), та клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача від 25.05.2020 за допомогою поштового зв`язку. Враховуючи вище викладене, аналізуючи норму закону, суд виходить з того, що в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу в сумі 17 286,00 грн. та витрат пов`язаних із явкою представника позивача до суду в розмірі 5 000,00 грн, слід відмовити. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: partial