Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що за договором про іпотечний кредит №HEH3GІ0000002863 від 18.01.2008 року [PERSON] є споживачем фінансових послуг банку, на підставі чого ним було отримано від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 77800,00 грн. на поліпшення якості окремої квартири за адресою: [ADDRESS] , строком користування до 18.01.2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитивними коштами у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно додатку №1 до договору щомісячний платіж за користування кредитними коштами, відповідно до річної процентної ставки у розмірі 15% річних, був визначений у сумі 1100,00 грн. Сума процентів та щомісячної комісії, яку мав сплатити позичальник за весь час користування кредитом, була визначена у розмірі 120200,00 грн. Згідно п.3.1 договору, виконання позичальником зобов`язань за договором про іпотечний кредит №HEH3GІ0000002863 забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, а саме 2-кімнатною квартирою зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 42,90 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності іпотекодавцю [PERSON] . 15.09.2008 року [PERSON] був змушений підписати ініційовану банком додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №HEH3GІ0000002863 від 18.01.2008 року, згідно якої відбулася заміна (конвертація) валюти кредиту з гривні на долар США. Це було зумовлено тиском зі сторони банку та погрозою, що при невиконанні цієї умови позичальника кредиту змусять додатково повернути всю суму позики. Відповідно до п.8.1 банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 16486,32 доларів США шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] , на строк з 15.09.2008 р. по 18.01.2023 року на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 (нуль )% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3 (три)% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Згідно цього ж пункту станом на 15.09.2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №НЕН3010000002863 від 18.01.2008 року складає 78474,86 грн., що еквівалентно 16486,32 доларів США. Перерахування коштів на рахунок позичальника не відбулося, ціль кредиту, яка визначена додатковою угодою, не відповідає дійсним обставинам кредитних правовідносин - квартира, яка є предметом іпотеки, на кредитні кошти не придбавалась. При підписанні Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит №НЕН3010000002863 із істотно зміненими умовами кредитування, розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, відповідач не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не погоджував. Єдиним додатком до Додаткової угоди є новий графік погашення кредиту у валюті «долар США». Позивач вважає, що на момент укладення кредитного договору між сторонами, він був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та у розмірах, які були фактично встановлені шляхом проведення перевірки розрахунків за кредитом, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах. Банком не було належним чином доведено до відома позичальника/споживача зміст, умови та порядок виконання кредитного договору, наслідки його укладання, та що сторони при підписанні договору досягли згоди з усіх істотних його умов. Позичальник/позивач, підписуючи договір, підтвердив ознайомлення лише з тими положеннями, які були викладені банком в умовах договору. Однак, банком була прихована інформація щодо дійсного розміру процентної ставки, яка, виходячи із розміру встановленого банком ануїтентного платежу, є вищою, ніж зазначено у договорі. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним з моменту укладення договір про іпотечний кредит №НЕН3010000002863 від 18.01.2008 року, Додаткову угоду від 15.09.2008 року до Договору про іпотечний кредит №НЕН3010000002863 від 18.01.2008 року, укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , у зв`язку з укладенням їх під впливом обману зі сторони банку; визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 18.01.2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 04.10.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 11.03.2019 року цивільну справу передано до провадження судді Майдан С.І. Ухвалою суду від 09.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили задовольнити позовні вимоги та стягнути витрати на правову допомогу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність з урахуванням, наданих письмових пояснень. Третя особа в судове зсідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що за договором про іпотечний кредит №HEH3GІ0000002863 від 18.01.2008 року [PERSON] є споживачем фінансових послуг банку, на підставі чого ним було отримано від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 77800,00 грн. на поліпшення якості окремої квартири за адресою: [ADDRESS] , строком користування до 18.01.2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитивними коштами у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно додатку №1 до договору щомісячний платіж за користування кредитними коштами, відповідно до річної процентної ставки у розмірі 15% річних, був визначений у сумі 1100,00 грн. Сума процентів та щомісячної комісії, яку мав сплатити позичальник за весь час користування кредитом, була визначена у розмірі 120200,00 грн. Згідно п.3.1 договору, виконання позичальником зобов`язань за договором про іпотечний кредит №HEH3GІ0000002863 забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, а саме 2-кімнатною квартирою зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 42,90 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності іпотекодавцю [PERSON] . 15.09.2008 року [PERSON] підписав додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №HEH3GІ0000002863 від 18.01.2008 року, згідно якої відбулася заміна (конвертація) валюти кредиту з гривні на долар США. Відповідно до п.8.1 даного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 16486,32 доларів США шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] , на строк з 15.09.2008 р. по 18.01.2023 року на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 (нуль )% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3 (три)% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Станом на 15.09.2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №НЕН3010000002863 від 18.01.2008 року складає 78474,86 грн., що еквівалентно 16486,32 доларів США. За пунктом 8.2 даного договору, банк повинен відкрити позичальнику рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на зарахування коштів, погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та інших платежів. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Підписавши кредитний договір, позивач погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту в доларах США, шляхами отримання кредитних коштів, відкриттям саме рахунку № [NUMBER] , в подальшому погашав кредитну заборгованість, та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору. Також встановлено, що зміст кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки. Аргументи позову про те, що банк ввів позивача в оману щодо умов спірного договору, є безпідставними з огляду на те, що позивач фактично не згоден із діями банку щодо нарахування боргу за спірним кредитним договором, однак оцінка цих дій може мати місце у випадку наявності спору щодо виконання умов договору, натомість питання щодо дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству». Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Врахувавши умови договору та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що укладаючи договір про іпотечний кредит від 18.01.2008 року в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, сторони чітко усвідомлювали, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, та існує підвищений валютний ризик за таким кредитом. Отже, визначення еквіваленту в іноземній валюті, суми, що підлягає сплаті у гривнях, не суперечить чинному законодавству України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, четвертою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору про іпотечний кредит недійсним у цілому з підстав, передбачених ст. 203, 215, 230 ЦК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави таких вимог, тобто, позивачу необхідно було довести суду відсутність волевиявлення та введення його в оману при укладенні договору, проте позивачем такі підстави не були доведені, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, оскільки такі вимоги є безпідставними. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору про іпотечний кредит недійсним, тому відсутні підстави для застосування положень ст.267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності. Таким чином, оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав недійсності договору визначених ст.ст.203,215 ЦК України судом не вбачається. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed