Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що працював у ПрАТ «ІнЗК» машиністом екскаватора та слюсарем з ремонту обладнання з 30.10.1986 по 12.01.2015. З 12.01.2015 року був переведений на більш легку роботу черговим слюсарем, а в подальшому - підсобним робітником. Загальний стаж його роботи становить 30 років 5 місяців, із яких за професією - 19 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів. 31.03.2016 року висновком ЛЕК УкрНДІ проммед, протокол №489, йому було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другої ст. від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом в поєднанні з полірадикулонейропатією на попереково-крижовому рівні з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, двобічним плече-лопатковим періартрозом, деформуючим остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ст.) і колінних (ПФ першого-другого ст.) суглобів, трофічними порушеннями на кистях. За висновками медико-соціальних експертних комісій позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи від профзахворювання, з наступним переоглядом 01.12.2019. Вважає винним в його профзахворюванні ПрАТ «ІнГЗК» та просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 160000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Провадження у справі відкрито 04 квітня 2019 року, справа розглядається в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Фляга В.Г. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Належним чином повідомлений представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з ч.3 цієї статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що справа спрощеного провадження знаходиться в провадженні суду понад трьох місяців, судові засідання вже двічі відкладалися на підставі заявлених відповідачем клопотань, а також з огляду на те, що відповідачем у справі є велике підприємство, яке має юридичний відділ, отже має можливість забезпечити явку в судове засідання іншого представника, суд не визнає заявлену позивачем причину для відкладення справи поважною, та вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін, з врахуванням наданих ними доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки всіх учасників процесу фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач в установленому порядку надав відзив на позовну заяву, відповідно з яким вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників, тобто наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Додав, що праця у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг, передбачених Законом України «Про охорону праці». Крім того, Відповідач вважає, що тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору, але позивач, усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату, хоч мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціював переведення на іншу роботу, де був би відсутній вплив шкідливих факторів, або набуття нової професії, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Відповідач зазначає, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого Позивача, які виражаються у тривалому продовженні ним роботи в шкідливих умовах праці, а не діями Відповідача, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці, тобто у виникненні професійного захворювання є вина і самого Позивача. Заперечуючи проти позову, представник Відповідача зазначила, що Позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Крім цього, Представник відповідача просила суд взяти до уваги, що Позивачем не доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки наявність самого тільки факту роботи Позивача у шкідливих умовах праці на підприємстві Відповідача, Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та довідок МСЕК, не є підтвердженням моральних страждань, а відповідно і не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки в довідці МСЕК відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання. А отже, довідка МСЕК, на яку посилається Позивач, також не може бути взята як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки вона надає Позивачу право на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, які здійснює відділення виконавчої дирекції Фонду соцстрахування. Також відповідач вважає, що 50% втрати професійної працездатності Позивача - це 50% зниження здатності виконувати ним трудові обов`язки за професією, за якою він працював в останні роки. Тобто, втрата певного проценту працездатності ніяк не є доказом втрати здатності вести звичний спосіб життя. Щодо розміру моральної шкоди, представник відповідача зазначає, що моральна шкода в розмірі 160000,00 грн. є необгрунтованою, оскільки на цей час не визначено методу розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, не передбачено і не існує жодної формули чи моделі, яка б допомогла об`єктивно встановити її розмір. З врахуванням всього викладено, Відповідач просив у позові відмовити в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, надані сторонами докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача машиністом екскаватора та слюсарем з ремонту обладнання з 30.10.1986 по 12.01.2015, надалі, з 12.01.2015 був переведений черговим слюсарем, а в подальшому - підсобним робітником. Згідно з записами у трудовій книжці, загальний стаж роботи позивача складає 30 років 5 місяців, із яких за професією - 19 років 6 місяців, в тому числі в умовах впливу шкідливих факторів - 19 років 6 місяців (а.с.27-29). Як вбачається з довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності та довідки до акта огляду МСЕК від 20.12.2017, позивачу встановлено втрату працездатності 50 % з 28 грудня 2017 року до 01 січня 2020 року, дата переогляду 01.12.2019р., група інвалідності - третя (а.с. 8-9). Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.12.2016, причинами виникнення професійного захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої ст. від загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом в поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1) на попереково-крижовому рівні з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ст.), деформуючим остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ст.) у позивача є робота з 30.11.1992 року по 07.04.2000 року та з 09.09.2002 року по 12.01.2015 року машиністом екскаватора цеху Кар`єр ПрАТ «ІнГЗК», при виконанні якої працівник підпадав під дію шкідливих факторів виробничого середовища, показники котрих перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. Загальна вібрація 103-116 дБ при ГДР 101 дБ за ДСН 3.3.6.039-99. (а.с.11-14). Зазначене вище визнано та не оскаржувалось сторонами у справі. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до статті 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним, що через шкідливі умови праці на підприємстві, правонаступником якого є відповідач - позивач втратив 50% професійної працездатності та отримав 3 групу інвалідності. В результаті дії шкідливих умов праці на підприємстві відповідача, через отримане професійне захворювання, позивач вимушений постійно лікуватись, проходити курси лікувань, що не ставиться під сумнів та визнано сторонами. Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частина і статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. На підставі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За положеннями ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також підлягають з`ясуванню, чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Статтею ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних і фізичних стражданнях через втрату професійної працездатності на 50 %, отримання професійного захворювання, 3 група інвалідності. Позивач вимушений систематично проводити курси медикаментозного лікування, витрачати кошти на ліки. Суд критично відноситься до твердження представника відповідача, що їх вини у професійному захворюванні позивача немає. Суд зазначає, що відповідно до вказаного акту, професійне захворювання позивача виникло внаслідок роботи позивача на підприємстві відповідача, та внаслідок не забезпечення останнім належних умов праці, оскільки шкідливі показники перевищували норми. Таким чином, оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем позивачу шкоди здоров`ю, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винною поведінкою відповідача та настанням у позивача негативних наслідків, а звідси й завдання їй моральної шкоди. Водночас, відповідач іншого не довів. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить із того, що вина відповідача у спричинені моральної шкоди доведена, тривалість трудових відносин, що мали місце між сторонами у справі, ступінь втрати працездатності, і відповідач має нести відповідальність за нестворення безпечних умов на робочому місці, те, що до професійного захворювання призвела робота позивача на підприємстві відповідача протягом 30 років 5 місяців, у тому числі в шкідливих умовах - 19 років 6 місяців. Тому, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути на його користь з відповідача - 50 000 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. З огляду на вищенаведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судовий збір на користь держави, від сплати яких згідно з законом позивач звільнений.

Outcome: partial