Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. До Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області даний позов надійшов у серпні 2016 року, відповідно до ухвали Подільського районного суду міста Києва від 07.06.2016 року про зміну підсудності. Дана ухвала набрала законної сили 18.07.2016 року. Позов мотивує тим, що відповідач працював водієм першого класу для роботи на автобусах всіх марок в Автобусному парку №5 Комунального підприємства «Київпастранс». 03.04.2012 року сталася дорожньо-транспортна подія, під час якої автобус «ЛАЗ» державний номерний знак [NUMBER], що належить Комунальному підприємству «Київпастранс», під керуванням відповідача здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], [NUMBER], внаслідок дорожньо-траспортної події отримав механічні ушкодження та за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.01.2014 року стягнуто з комунального підприємства «Київпастранс» матеріальну шкоду у розмірі 15 893 грн. 20 коп. Позивач дану шкоду виплатив [PERSON] За постановою Святошинського районного суду м. Києва від 28.04.2012 року, відповідача притягнуто до відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідач 01.04.2013 року звільнений з роботи за власним бажанням та йому надсилалися письмові претензії, але кошти не повернуто, тому позивач просить стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь комунального підприємства «Київпастранс» (код ЄДРПОУ 31725604) завдану шкоду у сумі 15 893 грн. 20 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп. У судове засідання позивач не зявився, але надав письмову заяву у якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] прийнятий на роботу водієм першого класу для роботи на автобусах всіх марок до Автобусного парку №5 Комунального підприємства «Київпастранс», згідно наказу №140-п від 30.03.2012 року. Відповідач 01.04.2013 року звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням, згідно наказу (розпорядження) №127-К від 01.04.2013 року. 03.04.2012 року сталася дорожньо-транспортна подія, під час якої автобус «ЛАЗ» державний номерний знак [NUMBER], що належить Комунальному підприємству «Київпастранс», під керуванням відповідача здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], [NUMBER], внаслідок дорожньо-траспортної події отримав механічні ушкодження. Згідно постанови Святошинського районного суду міста Києва від 28.04.2012 року, визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн. 00 коп. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.01.2014 року, позовні вимоги задоволено частково у справі за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Київпастранс», [PERSON], публічного акціонерного товариства «Українська охоронна-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП. Стягнуто з Комунального підприємства «Київпастранс» (код ЄДРПОУ 31725604) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER]) матеріальну шкоду у розмірі 15 768 грн. 60 коп., судовий збір у розмірі 214 грн. 60 коп., а в іншій частині позовних вимог відмовлено. Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які вказують на набрання законної сили вищезазначених документів, а саме постанови та рішення судів міста Києва. Позивачем відшкодовано [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 15 768 грн. 60 коп., на що вказують платіжні доручення №5794, 5944, 478, 631, 758, 1439, 1479, які містяться в матеріалах справи. Згідно із ст. 11 91 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як вбачається із обставин справи, відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому питання відшкодування шкоди регулюється нормами трудового законодавства. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 3 ст. 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Отже, для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності на підставі п. 3 ст. 134 КЗпП України в його діях на момент заподіяння шкоди повинні бути ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному провадженні. Позивачем не надано доказів щодо існування обставин, які передбачають повну матеріальну відповідальність відповідача, а тому відшкодування шкоди можливе лише в межах середньомісячної заробітної плати працівника, за наявності юридичних фактів: порушення працівником трудових обовязків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний звязок між порушенням і шкодою та вина працівника. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 28.04.2012 року, визнано винним [PERSON], зокрема у порушені Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1360 та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Суд дійшов висновку, що відповідач працював водієм, а тому до його трудових обовязків належало, зокрема, дотримання Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1360 при керуванні транспортним засобом. Отже, наявне неналежне виконання трудових обовязків відповідачем та його вина у заподіянні шкоди внаслідок дорожньо-транспортної події, а також причинний звязок між порушенням і шкодою. До категорії прямої дійсної шкоди належить виплата на користь інших субєктів у порядку покриття шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, спричинену діями її працівників. Відповідно до ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як розяснив пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівникам» право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову. Суд звертає увагу, що дані правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України, тому не застосовується стаття 257 ЦК України щодо позовної давності тривалістю у три роки. Згідно останнього платіжного доручення №1479 від 24.03.2015 року, Комунальне підприємство «Київпастранс» здійснило перерахування коштів на відшкодування збитків [PERSON] у розмірі 2 393 грн. 20 коп. та повністю виконало відшкодування. Однак після повного відшкодування [PERSON] (24.03.2015 року), позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва лише 06.05.2016 року, тобто більше ніж через один рік. Оскільки позивач не звертався з клопотанням про поновлення строку звернення до суду та доказів про поважність причин пропуску строку не надано, тому позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку регресу не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з вищевикладеного, сума судового збору не підлягає стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed