Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON], згідно якої просив визначити таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] [PERSON] та зобов язати відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] [PERSON]. При цьому посилаючись на те, що вже тривалий час [PERSON] не проживає разом зі позивачем у звязку з тим , що вже декілька років знаходиться у цивільному шлюбі і проживає за іншою адресою та у іншому місті. При телефонній розмові сповістив про те, що не має можливості приїхати та самостійно знятись з реєстраційного обліку у звязку з тим, що має щільний робочий графік який йому не дозволяє виїхати за межі міста. Позивач зазначив, що постійно проживає у вищевказаній квартирі, самостійно сплачує комунальні послуги, витрати по утриманню житла, однак реєстрація відповідача у квартирі, яка перебуває у його власності створює перешкоди в реалізації його прав щодо користування та розпорядження вказаною квартирою та призводить до зайвих витрат по сплаті житлово-комунальних послуг. Позивач надав суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до положень ст.. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно до ч. ст.. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є влаником житлового приміщення за адресою : [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 10.12.2009 року посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] З довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію № 962 від 10.09.2018 року вбачається, що у квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до акту про не проживання від 17.09.2018 року, завірений начальником дільниці № 7, мешканцями будинку №56 по вулиці Ніжинська у м.Одесі, а саме: гр. [PERSON] не проживає у [INFO] з грудня 2016 року по теперішній час, його особисті речі у квартирі відсутні. Таким чином [PERSON] більше, ніж рік не проживає за місцем своєї реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на в ший розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції»№475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Системний аналіз ст.7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» дає підстави для висновку про те, що зняття з реєстрації можливе при винесенні судом рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ч.1ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до\~ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідач не проживає за вказаною адресою та як вбачається з матеріалів справи фактично виселився. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.\~12\~ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Зі змісту ст.\~72\~ЖК України вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, зареєстроване місце проживання [PERSON] в квартирі, яка порушує її права [PERSON] на можливість вільного розпорядження своїм майном, спричиняють матеріальні збитки у вигляді додаткової оплати комунальних послуг, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved