Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, з 14.09.2004 року по [INFO] року він і [PERSON] проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без шлюбу, виховували доньку [PERSON] [INFO], були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, але не звернулися до державного органу РАЦС із заявою про реєстрацію шлюбу, [INFO] року [PERSON] померла, на даний час виникла необхідність у встановленні факту проживання однією сім'єю без шлюбу для набуття статусу особи, яка відповідно до норм СК України має право бути усиновлювачем щодо неповнолітньої [PERSON] та визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час проживання з [PERSON], з вересня 2004 року до моменту смерті [PERSON] вони разом проживали в одній квартирі по [ADDRESS], вели спільне господарство, підтримували подружні стосунки, за спільні кошти придбавали меблі та предмети домашнього вжитку, проводили ремонти в квартирі, також протягом періоду спільного проживання ними в 2009 році придбано автомобіль [NUMBER], у 2015 році придбано кімнату в гуртожитку по [ADDRESS] та в 2016 році - квартиру [ADDRESS]. [PERSON] він вважає своєю донькою, виховував її з дитинства, готує документи для її удочеріння. Позивач просив суд встановити факт проживання однією сім'єю його та [PERSON], як чоловіка та жінки без шлюбу, в період з 14 вересня 2004 року по 12 грудня 2016 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Згідно ухвали суду від 20.03.2017 року, яку занесено до журналу судового засідання /а.с.149/, за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено в якості співвідповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] [INFO], оскільки є піклувальником неповнолітньої. Відповідач, представник відповідача позов не визнали, пояснили, що позивачем не надано належних доказів спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON], про їх усталені відносини, придбання за спільні кошти майна, так, позивач [PERSON] працював у [PERSON] водієм та продавцем, вони підтримували близькі стосунки, але спільного господарства не вели. Представник відповідача [PERSON] міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надано клопотання щодо розгляду справи без участі представника відповідача. Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, як 3-ї особи, в судове засідання також не з'явився, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника 3-ї особи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про її смерть /а.с.11/. [PERSON] мала неповнолітню доньку [PERSON] [INFO], на яку їй було призначено державну допомогу як одинокій матері, що слідує з копії свідоцтва про народження дитини /а.с.60/ та копії довідки управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради /а.с.65/, в зареєстрованому шлюбі [PERSON] ніколи не перебувала. Позивач по справі [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 24.11.2001 року, від якого вони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], шлюб між ними розірвано за рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 24.03.2004 року по справі № 2-121/2004 р., що вбачається з копії цього рішення /а.с.110/. А згідно з ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, спадщину прийняли в порядку, передбаченому ст.ст.1269,1270 ЦК України, спадкоємці першої черги за законом, а саме: мати спадкодавця [PERSON], яка подала 12.01.2017 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини, та неповнолітня донька померлої [PERSON] [INFO]. Наведені обставини стверджуються копією матеріалів спадкової справи № 2/2017 /а.с.82-96/. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вони проживали з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 14.09.2004 року до дня її смерті у квартирі [ADDRESS], разом виховували її дочку [PERSON], вели спільне господарство, придбавали спільно рухоме та нерухоме майно. В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України судом можуть встановлюватися факти проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.1997 року, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.13-17/. Позивач [PERSON] за даними паспорта зареєстрований по [ADDRESS] /а.с.8-10/, [PERSON] та її донька [PERSON] були зареєстровані по [ADDRESS], де проживає [PERSON], що стверджується копією довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради /а.с.64/. Згідно матеріалів справи, [PERSON] з 09.01.2004 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що слідує з копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця /а.с.66/. На обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано наступні докази: картку клієнта торгівельної мережі «Метро» від 05.12.2005 року, що видається суб'єктам господарювання, яка виписана на ім'я [PERSON] та її довіреного представника [PERSON] /а.с.23/. Згідно копії довідки управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 18.01.2010 року /а.с.18/, саме на ім'я [PERSON] було оформлено допомогу з 30.03.2009 року за надання соціальних послуг особам похилого віку, інвалідам, по догляду за [PERSON] -батьком [PERSON], який помер [INFO] року /а.с.75/. В матеріалах справи є копія протоколу про адміністративне правопорушення від 24.09.2009 року /а.с.19/, в якому зазначено про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, під час керування транспортним засобом -автомобілем ВАЗ, що належить [PERSON], в протоколі вказано місце його проживання -[ADDRESS]. Позивачем [PERSON] укладено письмовий договір № 4090 з ФОП [PERSON] про надання послуг доступу до мережі інтернет від 29.01.2010 року за адресою - [ADDRESS] /а.с.26/. Згідно копії постанови державного виконавця міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2011 року /а.с.22/, було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] штрафу на користь держави по постанові ВДАІ, місце проживання боржника -[ADDRESS]. Крім того, працівниками Білоцерківського МВ ГУ МВС України в липні 2011 року та вересні 2011 року проводилися перевірки за заявою бувшої дружини позивача [PERSON] з приводу несплати ним аліментів на утримання сина [PERSON], про що свідчать копії постанов від 22.07.2011 року та від 10.09.2011року про відмову в порушенні кримінальної справи /а.с.133-134/, де працівниками міліції зазначено місце проживання [PERSON] -[ADDRESS]. В рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 14.02.2017 року за № 40 «Про встановлення піклування над неповнолітньою [PERSON] та майном, що їй належить», згідно якого піклувальником неповнолітньої призначено її бабусю [PERSON], вказується на те, що [PERSON] зареєстрована в будинку по [ADDRESS], який належить [PERSON], але фактично дитина проживає із співмешканцем її матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; письмово вона виявила бажання залишитися проживати з татом та бабусею, хоча [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON]. Наведене стверджується копією даного рішення /а.с.61-62/. В психолого-педагогічній характеристиці на [PERSON], яку надано «Першою Білоцерківською гімназією-школою 1 ступеня», де дитина навчається, також вказано на те, що проживає дівчинка з вітчимом [PERSON] /а.с.107/. В характеристиці Комунального закладу Білоцерківської міської ради ДЮСШ «Юність» від 06.02.2017 року № 17 /а.с.108/, де [PERSON] навчається на відділенні художньої гімнастики з 5 років, зазначено про те, що батьки дівчинки: [PERSON] та [PERSON] приділяють належну увагу вихованню дочки. Сама відповідач [PERSON], звертаючись до Білоцерківського відділу поліції 23.02.2017 року, вказувала на те, що колишній співмешканець померлої дочки [PERSON] не повертає документи на автомобіль дочки, що слідує з копії довідки Білоцерківського відділу поліції від 27.02.2017 року /а.с.132/. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача: [PERSON] -медична сестра Білоцерківської міської лікарні № 2, яка показала, що в той період, коли [PERSON] перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні, була в тяжкому стані, потребувала догляду, то доглядали за нею весь цей час її мати, позивач [PERSON] та його мати, позивач купляв ліки, медичні препарати, які були необхідні для лікування. Свідок [PERSON] -тренер [PERSON] з 2013 року, вказав на те, що покійна [PERSON] коли знайомила його з позивачем, то назвала останнього батьком [PERSON], також сама [PERSON] називала [PERSON] батьком, він цікавився поведінкою [PERSON], її успіхами у спортивній школі. Свідок [PERSON] -бувший цивільний чоловік рідної сестри [PERSON], показав в суді, що в 2004 році покійна [PERSON] та позивач почали зустрічатися, потім стали проживати разом, з 2005 року вони приходили до нього на всі свята, як подружня пара, він хрещений батько [PERSON], знає, що дівчинка називає позивача батьком, позивач та [PERSON] разом з [PERSON] їздили на відпочинок, [PERSON] та [PERSON] торгували разом на ринку, в магазині дитячого одягу, тобто, спільно вели бізнес, разом їздили в м. Одесу купляти автомобіль, коли він відвідував [PERSON] в лікарні, то бачив, що за нею доглядали позивач і його мати. Свідок також вказав на те, що [PERSON] приходила до нього і просила не давати свідчення в суді на користь позивача. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] -знайомі та друзі [PERSON] і [PERSON], показали в суді, що вони проживають разом близько 10-11 років, разом займалися бізнесом, торгували на ринку, в магазині, їздили за товаром, разом відпочивали, приходили в гості як подружня пара. Свідок [PERSON], син якого одружений з сестрою позивача, показав, що з березня 2006 року знає [PERSON] і [PERSON], вони були разом на весіллі його сина як чоловік та дружина, часто приходили в гості до батьків позивача. На підтвердження показів свідків позивачем надано також ряд фотографій /а.с.111-129, 169-175/, на яких він та [PERSON] разом з [PERSON] на відпочинку, також сам [PERSON] разом з [PERSON] та його сином, де діти ще зовсім маленькі, на різних святах у колі сім'ї, у друзів. А тому проаналізувавши всі вищенаведені докази в їх сукупності, суд вважає, що між позивачем та [PERSON] дійсно склалися усталені відносини як у подружжя, вони разом проживали, вели спільне господарство, разом виховували доньку [PERSON] -[PERSON], яка вважає позивача своїм батьком. Але суд вважає за можливе встановити факт проживання позивача та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу в період з грудня 2005 року / з дати першого письмового доказу/ по [INFO] року, по день її смерті, оскільки безспірних доказів факту їх спільного проживання з вересня 2004 року суду не надано. Заперечуючи проти позову, відповідач та її представник посилалися на те, що [PERSON] працював у [PERSON] водієм та продавцем, але доказів про його трудові відносини з [PERSON] суду не надано. Посилання на те, що [PERSON] з донькою [PERSON] проживали у будинку матері, спростовуються наведеними вище доказами, а факт реєстрації у цьому житловому приміщенні не свідчить про те, що саме за цією адресою вони постійно проживали. Так, навіть свідок з боку відповідача [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], показав, що знає [PERSON] з 2003 року, вона купила квартиру [ADDRESS], потім пізніше з нею став проживати позивач, як в кожній сім'ї, у них були сварки, він чув, як вони говорили між собою підвищеним тоном, у квартирі у них він не був. Судом критично оцінюються покази свідка [PERSON], яка працювала продавцем у магазині [PERSON], стосовно того, що [PERSON] та [PERSON] разом не проживали, що у них були трудові відносини, оскільки, як вказала сама свідок, саме з ініціативи [PERSON] вона залишилася без роботи, крім того, свідок не належала до кола друзів [PERSON], не була у неї вдома, про більшість подій їй відомо, як вона сама зазначає, зі слів [PERSON]. Судом також критично оцінюються покази свідка [PERSON] -рідної сестри [PERSON], оскільки вона є заінтересованою в результатах розгляду даної справи, крім того, її показами не спростовано того факту, що позивач та її сестра [PERSON] проживали разом як подружжя, сама свідок запрошувала [PERSON] в свою сім'ю на різдво 2017 року, в суді не змогла пояснити, з яких причин. Свідок [PERSON] -чоловік [PERSON], показав в суді, що [PERSON] та [PERSON] знає з 2007 року, зі слів дружини - у них були погані стосунки, але свідок не заперечував того, що [PERSON] називає позивача батьком останні 3-4 роки. Не спростовують зазначених позивачем обставин і покази свідка [PERSON] -сусідки [PERSON], яка показала в суді, що вона не знає позивача, бачила його на похороні [PERSON], на поминальних обідах, перед смертю [PERSON] також бачила його всього декілька разів в магазині. На обґрунтування заперечень проти позову, відповідачем та її представником надано психолого-педагогічну характеристику на [PERSON] з дошкільного навчального закладу /ясла-садок/, який вона відвідувала з 2004 року по 31.08.2009 року, в якій вказано на те, що приводили дитину в садочок бабуся або мати, але ця характеристика складена зі слів вихователя після того, як пройшов досить тривалий час з моменту, коли [PERSON] перестала відвідувати садочок /а.с.63/. З письмових доказів відповідачем надано квитанції щодо оплати комунальних послуг за серпень -жовтень 2016 року по квартирі [ADDRESS] /а.с.70-74/, але квитанції оформлені на ім'я [PERSON], хто проводив оплату та за які кошти, встановити неможливо. Надані довідки з Білоцерківської міської лікарні № 2 про перелік ліків та медикаментів, які були придбані для лікування [PERSON], не містять інформації про те, хто саме придбавав ці ліки /а.с.181-185/. Відповідачем надано копії квитанцій про понесені нею витрати на ритуальні послуги при похованні дочки, але це не спростовує наведених вище в рішенні висновків суду по даній справі. Крім того, в судовому засіданні сама відповідач зазначала про те, що позивач та її дочка проживали разом десь 4-5 останніх років, але спільного господарства, як вона вважає, не вели. За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана обґрунтувати як свої вимоги, так і свої заперечення, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства. Суд дійшов висновку, що позивачем надано докази на обґрунтування його позовних вимог, а саме: письмові докази, покази свідків, які приймаються судом до уваги, оскільки не суперечать поясненням позивача та іншим доказам по справі, є послідовними, свідки не є заінтересованими в результатах розгляду даної справи; тоді як відповідачем не надано безспірних та достатніх доказів на обґрунтування її заперечень. Щодо правового режиму майна, придбаного в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, то в даному випадку підлягають застосуванню положення ст.74 СК України та ст.368 ЦК України. За ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю , але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто, положення щодо права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивач посилався на те, що за час спільного проживання з [PERSON] ними в 2009 році придбано автомобіль [NUMBER], у 2015 році придбано кімнату в гуртожитку по [ADDRESS] та в 2016 році - квартиру [ADDRESS]. Щодо кімнати в гуртожитку по [ADDRESS], то вона придбана на ім'я [PERSON] на підставі договору дарування від 27.02.2015 року, що слідує з копії цього договору /а.с.140-141/; квартира [ADDRESS] придбана на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2015 року на ім'я [PERSON], зі змісту договору вбачається, що кошти, за які придбано цю квартиру, є особистою приватною власністю [PERSON], на що вона сама вказала при посвідченні договору /а.с.143/. Але в судовому засіданні питання щодо визнання права власності на майно позивач не ставив, а згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. А тому проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає за можливе встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу позивача та [PERSON] в період з грудня 2005 року по 12 грудня 2016 року.

Outcome: partial