Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог , просив\~ в\~ рахунок\~ погашення заборгованості\~ ТОВ\~ «Сфінкс Стронг»\~ за кредитним договором від 15.08.2008 року в розмірі 1\~517\~480, 30 гривень, яка складається з наступного: сума заборгованості за кредитом 298\~026,47 гривень, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 88\~638,04 гривень, сума заборгованості по процентам- 852\~089,26 гривень, пеня за несвоєчасне повернення процентів- 242\~114,93 гривень, сума трьох процентів річних від простроченої суми кредиту 4\~544,90 гривень, сума трьох процентів річних від простроченої суми процентів 12\~401,96 гривень, комісія- 12\~000 гривень, пеня за несвоєчасну сплату комісії 2\~664,74 гривень , штраф за порушення умов кредитного договору відповідно п.7.6 5000 гривень, - звернути стягнення на предмет іпотеки , шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності\~ на нежитлове приміщення 127\~ першого поверху літ А-5 , загальною площею 124,2 кв.м. за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 21 , що належить на праві власності [PERSON], визнати за ПАТ «Дельта Банк»\~ право власності на вказаний об»єкт нерухомості . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача та третьої особи ТОВ «Сфінкс Стронг»\~ [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі . Свої заперечення обгрунтувала тим, що заборгованість за кредитним договором , який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Сфінкс-Стронг» була вже двічі стягнута рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2011 року з поручителя [PERSON], а також рішенням Господарського суду Запорізької області від 27.09.2012 року з третьої особи . Крім того, на думку [PERSON] , після закінчення строку дії кредитного договору позивач не мав права нараховувати будь-які проценти, комісію та пеню, а мав право лише на нарахування сум, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України . Штраф нарахований позивачем незаконно, оскільки п. 7.6. договору визнаний недійсним рішенням суду . В своїх заперечення представник відповідача та третьої особи посилалася й на те, що договором іпотеки не передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі у власність та визнання права власності , до того ж , позивачем не визначено порядку та способу відшкодування іпотекодавцю різниці коштів між вартістю іпотечного майна та розміром заборгованості, що становить більше 500 тисяч гривень. Також, вважає, що позивачем пропущено строки звернення до суду , просила застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи , приходить до наступних висновків. Судом установлено, що 15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Сфінкс-Стронг» було укладено кредитний договір № 11383252000, згідно умов якого третій особі було надано кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в сумі ліміту 300\~000 гривень з процентною ставкою 22 % річних до 14 листопада 2008 року, а з 14 листопада 2008 року процентна ставка встановлена 24 % річних , з кінцевим терміном повернення 12.08.2011 року та додаткова угода до нього від 15.08.2008 року (а.с. 15-21 т.1 ). У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого передано в іпотеку банку нежитлове приміщення № 127 , першого поверху літ. А-5 , яке знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна, будинок № 21 , загальною площею 124, 2 кв.м.\~ , яке належить\~ відповідачу \~\~ на підставі\~ договору купівлі-продажу\~ нерухомого майна, посвідченого [PERSON],\~ приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу\~ від 22.03.2006 року за р. № 609, вартістю 1\~586\~121 ,00 гривень (а.с.22-23 т.1 ). 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, у тому числі і щодо кредитного договору від 15 серпня 2008 року, укладеного з третьою особою (а.с.24, 100-155 т.1 ). Унаслідок невиконання позичальником ТОВ «Сфінкс Стронг» взятих на себе кредитних зобов'язань, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2011 року за позовом ПАТ «УкрСиббанк» з поручителя за кредитним договором [PERSON] було стягнуто заборгованість в сумі 492\~719,10 гривень (а.с.85-86 т.1 ). Крім того, рішенням Господарського суду Запорізької області від 27 вересня 2012 року за позовом ПАТ «Дельта Банк» з ТОВ «Сфінкс Стронг» на користь ПАТ «Дельта Банк» було стягнуто станом на 04.07.2012 року 298026,47 гривень заборгованості за кредитом, 23\~482,00 гривень пені за несвоєчасне повернення кредиту, 436\~110,54 гривень- заборгованості за відсотками, 30\~398,08 гривень пені за несвоєчасне повернення відсотків, 9\~000,53 гривень комісії, 464,12 гривень пені за несвоєчасну сплату комісії (а.с.87-93 т.1 ) . На теперішній час рішення вказаних судів не виконано, що встановлено інформацією по виконавчому провадженню (а.с.234-248 т.1, а.с.1-26 т.2). Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно\~(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Вирішуючи питання про розмір заборгованості, суд приходить до висновку що позивачем правомірно зазначено, що станом на 20.08.2015 року сума заборгованості ТОВ «Сфінкс-Стронг» за кредитом складає 298\~026,47 гривень. Крім того , суд зазначає, що оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК, суд приходить до висновку про те, що позивач мав право нараховувати заборгованість за договором , виходячи з вимог ч.2 ст. 625 ЦК України . Однак суд враховує, що приписи ст.\~625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки в кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу ( в п. 1.3.2 договору зазначена процентна ставка у подвійному розмірі) , а отже розмір ставки, на яку збільшена плата за користування кредитом , слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч.\~2 ст.\~625 ЦК. З врахуванням викладеного , раніше стягнутих за рішенням суду процентів , суд вважає, що зазначення банком наявності у ТОВ «Сфінкс-Стронг» заборгованості за процентами, які розраховані виходячи з 44% річних , в розмірі 852\~089,26 гривень є доведеним (а.с.5 т.1 ). Разом з тим, з врахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, посилання позивача на наявність заборгованості у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми кредиту з 19.02.2015 року по 20.08.2015 року в розмірі 4\~544,90 гривень , яка не може нараховуватися двічі, та яка відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України вже нарахована позивачем в розмірі 44% річних, суд вважає необґрунтованими. Також, суд вважає необґрунтованим нарахування позивачем трьох процентів річних від простроченої суми процентів в розмірі 12\~401,96 гривень, з тих підстав, що суми відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України розраховуються лише з суми основного боргу. Крім того, позивач в розрахунку неправомірно вказав на нарахування ТОВ «Сфінкс-Стронг» штрафу в розмірі 5000 гривень, з тих підстав, що п.7.6 договору, який надає право банку нараховувати зазначений штраф, був визнаний недійсним рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.05.2010 року (а.с.75-76 т.1 ). Також посилання позивача на наявність заборгованості за комісією , яка за змістом договору має нараховуватися щороку (п. 1.3.8 кредитного договору ) в розмірі 12\~000 гривень та яка розрахована на період 2012 рік по 2015 рік , тобто після закінчення терміну дії договору та після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором , є необґрунтованим . З огляду на зазначене безпідставним є й нарахування пені за невчасне повернення комісії в сумі 2\~664,74 гривень . Вирішуючи вимоги позивача в частині зазначення заборгованості ТОВ «Сфінкс-Стронг» з пені за несвоєчасне повернення кредиту 88\~638,04 гривень , пені за несвоєчасне повернення процентів- 242\~114,93 гривень суд зазначає наступне. В ході розгляду справи встановлено, що відповідач, який є фізичною особою, відмінний від особи боржника - юридичної особи, крім того, судом встановлено, що представник третьої особи оспорює розмір нарахованої пені , яка розрахована позивачем в розмірі подвійної облікової ставки НБУ , а не в розмірі встановленому п. 7.1. договору з розрахунку 24 %. Правовідносини між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Сфінкс-Стронг» в частині виконання умов кредитного договору регулюються нормами Господарського Кодексу України. Згідно ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. За змістом ч.5 ст. 231 ГК України у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Приймаючи до уваги, наявність спору між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Сфінкс- Стронг» щодо нарахування та розміру пені за період з 19.02.2015 року по 20.08.2015 року , який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства , а позивач не надав суду доказів вирішення цього спору , суд вважає внесення вказаних сум пені за період з 19.02.2015 року по 20.08.2015 року до заборгованості за кредитним договором передчасним. Таким чином, суд вважає встановленим , що заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю\~ «Сфінкс Стронг»\~ за кредитним договором\~ № 11383252000 від\~ 15 серпня 2008 року\~ наявна \~станом на 20.08.2015 року в розмірі 1\~ 150 115\~\~ , 73\~ гривень та складається з \~\~ заборгованості за простроченим кредитом -\~ 298\~026 ,47 гривень, нарахованих відсотків за кредитом 852\~089, 26 гривень . Згідно п. 4.1.1. іпотечного договору у випадку порушень будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на\~\~предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.\~\~Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про\~\~задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню,\~\~який\~\~може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи\~\~звернення\~\~стягнення\~\~на\~\~предмет іпотеки. Відповідно до\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель\~\~ може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на\~\~предмет\~\~іпотеки\~\~в\~\~рахунок виконання основного зобов'язання. При цьому, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення\~\~на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета\~\~ іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~ст. 38 цього Закону\~(ст. 39 зазначеного Закону). Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст.\~33, ст.\~36, ч. 1 ст.\~37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним , суд приходить до висновку , що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~має право вимагати застосування його судом. Відповідно до ч. 1 ст.\~590, ст.\~578 ЦК України\~звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. \~\~У п. 4.2 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших, передбачених законодавством України підстав ( а.с.23 т.1). Відповідно до п. 5.2.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13. В ході розгляду справи судом було встановлено, що у відповідності до звіту про незалежну оцінку майна , станом на 08 жовтня 2015 року ринкова вартість нежитлового приміщення № 127 , першого поверху літ. А-5 , яке знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна, будинок № 21 , загальною площею 124, 2 кв.м.\~ , що належить\~ на праві власності відповідачу [PERSON] складає 2\~036\~300 гривень (а.с.156-218 т.1). Частиною 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі\~\~відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Згідно п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. З огляду на викладене , суд зазначає, що\~\~з урахуванням того, що третя особа не виконує свого зобов`язання за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів та процентів за їх користування, зважаючи на те, що забезпечення виконання кредитних зобов`язань було здійснено шляхом укладання іпотечного договору з відповідачем [PERSON] , який є директором ТОВ «Сфінкс-Стронг» , кредитор (банк) позбавлений можливості в будь-який інший спосіб здійснити захист свого порушеного права, крім звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, суд вважає за необхідне вказати на те, що при укладанні договору іпотеки, сторонами зазначалась ринкова вартість предмету іпотеки, яка становила 1586 121,00 грн. та в цьому ж договорі вказувався розмір коштів, що були надані банком у кредит ТОВ «Сфінкс Стронг» та становив 300\~000 гривень . Отже, вже на той час відповідач розумів та знав, що вартість предмету іпотеки в декілька раз (значно) перевищує розмір кредитних коштів, отриманих за кредитним договором, та підписуючи іпотечний договір у редакції, що є чинною на даний момент та надана суду , без будь-яких зауважень, погоджувався із його умовами, зокрема щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки, розумів його зміст та можливі наслідки. Посилання представника відповідача та третьої особи на те, що позивачем не ставиться питання щодо відшкодування перевищення\~\~90\~\~ відсотків\~\~ вартості предмета\~\~ іпотеки\~\~ над\~\~ розміром\~\~забезпечених\~\~іпотекою\~\~вимог іпотекодержателя не приймаються до уваги\~\~судом , з огляду на те, що в даному конкретному випадку права відповідача не були порушені. Дійсно, нормами чинного законодавства України, а саме\~ЗУ «Про іпотеку»\~іпотекодавець наділений\~\~правом на отримання такої різниці, проте, положенням вказаного\~закону\~не визначено, що про це має бути обов`язково зазначено у рішенні суду чи виконавчому написі нотаріуса чи у будь-який інший спосіб, при вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно. Крім того, по справі не було надано доказів можливого ухилення позивача від здійснення відповідачу такої виплати. Інші доводи представника відповідача та третьої особи, не спростовують висновків суду, не підтверджені жодними належними доказами. Зокрема, посилання на пропушення строку позовної давності є необгрунтованим, оскільки за змістом ч.2, ч.3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного або кількох боржників, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Тобто , оскільки ПАТ «Дельта Банк» звертався за захистом порушеного права до Господарського суду Запорізької області в липні 2012 року, новий строк позовної давності для позивача слід обчислювати саме з часу ухвалення рішення по вказаній справі з 27 вересня 2012 року, що дає суду дійти висновку, що звернення позивача за захистом порушеного права до суду 31 серпня 2015 року здійснено в межах строку загальної позовної давності, який встановлений ст. 257 ЦК України.

Outcome: partial