Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить поставити рішення яким визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що він бажає оформити свої спадкові права на спадщину, яка відкрилася після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , але звернувшись до приватного нотаріуса Агбун М.І., йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на спадковий будинок. Вказані обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду. Позивач в підготовче засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.49). Подав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с.51). Відповідач Калчівська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.50). Позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглянути справу без участі їх представника, про що надала відповідну заяву до суду (а.с.48). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини, а саме між сторонами виник спір із правовідносин, що виникають із спадкових прав. Так, станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , та син - [PERSON] (а.с.12). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частці вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовим спорудами при ньому, що також підтверджується довідкою №291 від 20.08.2019 року, виданою Калчівською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.12). За період з 1991 року по теперішній час рішення Калчівською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння - не приймалося. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , запис акту про смерть № 143 від 21.02.2019 року, складений Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги є: - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.05.1978 року (а.с.13), - його дружина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05.03.1971 року (а.с.30); - донька [PERSON] , [INFO] . На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні були зареєстровані: дружина спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] [INFO] , донька - [PERSON] [INFO] , онук - [PERSON] [INFO] , що підтверджується довідкою Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області № 236 від 04.07.2019 року (а.с.23). З матеріалів спадкової справи №201/2019, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. (а.с.21-47), щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса звернувся син померлого [PERSON] (а.с.22). Тоді як дружина померлого [PERSON] , та донька померлого [PERSON] , подали заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом та за законом після померлого [PERSON] (а.с.21, 21 з.с.). Однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку вказаного житлового будинку в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно (а.с.15). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач як спадкоємець за законом першої черги в силу вимог ст.ст.1268 ЦК України прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті батька [PERSON] . На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування за законом, позивач набув право на це майно, тобто на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності його батьку [PERSON] як члену цього колгоспного двору. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial