Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням - житловим будинком по [ADDRESS] , внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законодавством строки та стягнути з неї на його користь суму сплаченого ним судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрована також відповідачка по справі, яка з січня 2015 року виїхала з будинку з речами і більше не з`являлася. Остання не сплачує комунальні платежі та не несе витрати по його обслуговуванню. Прописка відповідачки є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, зокрема оформити субсидію на період 2019-2020 роки. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивач звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення - не заперечує. Відповідачка в судові засідання 28.08.2019 та 20.09.2019 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України належно повідомлена, причини неявки не повідомила. У встановлений судом строк відзив на позов не подано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду від неї не надходило. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію позивача, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10-13). Сторони по справі з 09.08.2011 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 09.07.2018 (справа №379/424/18) розірвано. Рішення суду набрало законної сили 09.08.2018. В даному житловому будинку, в тому числі, зареєстрована його колишня дружина, відповідачка по справі (а.с.19), проте, з 08.01.2015 року фактично в ньому не проживає, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 23.05.2019 (а.с.18). Оскільки, в добровільному порядку відповідач не виписалася з будинку, що є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, останній звернувся до суду з даним позовом. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїми майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу. Статтею 44 Конституції України закріплено право громадян безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв`язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи той факт, що відповідач не є членом сім`ї позивача, відсутня понад чотири роки у житловому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності нею не надано, а судом не здобуто, та з метою захисту права власності позивача, суд прийшов до висновку, що відповідач втратила право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved