Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги остаточно просив: 1. Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» скасувати запис № 42 від 28.03.2014р. в трудовій книжці. 2. Стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на його користь невиплачену заробітну плату за березень 2014р. у розмірі 22 465, 64грн. 3. Визнати незаконними дії заступника [PERSON] Правління з геології, буріння та розробки родовищ [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» [PERSON] щодо видання наказу №35-к від 26 березня 2014р. та недійсним наказ [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» від 26 березня 2014р. №35-к. 4. Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» скасувати наказ від 26 березня 2014р. №35-к та негайно поновити його на посаді начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз». 5. Стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.03.2014р. по день розгляду справи. 6. Стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що наказом №197-к від 25 червня 2013р. він був прийнятий на посаду заступника начальника департаменту економіки та фінансів апарату управління [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз». Згідно з наказом № 199-к від 27 червня 2013р. його було переведено на посаду начальника департаменту економіки та фінансів апарату управління [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз». Починаючи з 03 березня 2014р., після зміни виконавчої влади у АР Крим, фактично почались спроби захоплення [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз». Так, 04 березня 2014р. до головного офісу компанії за адресою: м.Сімферополь, пр.Кірова/пров.Совнаркомівський, 52/1 зайшли озброєні люди на чолі з незаконно назначеним владою [PERSON], новим [PERSON] Правління [PERSON] та намагались втрутитись у керівництво підприємством. Проте, їхні вказівки працівники Товариства не виконували, продовжуючи виконувати розпорядження діючого [PERSON] Правління [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» [PERSON] 11 березня 2014р. [PERSON] Правління [PERSON], з метою недопущення подальшого захоплення підприємства, виїхав за межі АР Крим з правоустановчими документами та печаткою [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» і продовжував керівництво підприємством з київського офісу за адресою: м.Київ, вул.Богдана Хмельницкого,26. 13 березня 2014р., в головний офіс прибув віце-прем'єр [PERSON] Теміргалієв у супроводі автоматників і представив нового керівника [PERSON] Правління [PERSON], а [PERSON], як його заступника. Необхідно зазначити, що призначення [PERSON], як і попереднє [PERSON], [PERSON] Правління [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» були незаконні, оскільки відповідно до п.п. 27 п.9.3.4. [PERSON] акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» це питання відноситься виключно до компетенції Загальних зборів, як вищого органу управління Товариства. [PERSON] одразу були дані розпорядження, під загрозою негайного звільнення, про припинення будь якого зв'язку з київським офісом компанії та діючим [PERSON] Правління [PERSON] Почались нові кадрові призначення в апараті управління. Було звільнено головного інженера, начальників управлінь добичі газу, магістральних газопроводів, підземного сховища газу та інших. Поступово озброєні військові зайняли всі виробничі обєкти підприємства. 17 березня 2014р., після проведення референдуму в [PERSON], владою [PERSON] було проголошено про націоналізацію «Чорноморнафтогаза» та створення Кримського регіонального підприємства «Чорноморнафтогаз». Всі мешканці [PERSON] були поставлені владою перед вибором визначитись протягом місяця зі своїм громадянством, або автоматично стати громадянами [PERSON]. 26 березня 2014р. його запросили до кабінету [PERSON] Правління, де [PERSON], в присутності військових, повідомив йому про те, що в нього не має кримської прописки та він має українське громадянство, у звязку із чим, запропонував написати заяву про звільнення за згодою сторін. В разі незгоди погрожував не допустити до приміщення ПАТ «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» та в той же час скласти акт про відсутність на робочому місці з наступним звільненням за статтею. Свідком дій [PERSON] був присутній в кабінеті [PERSON], заступник начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління. В таких важких умовах, у атмосфері морального та психологічного тиску, погроз, постійної присутності озброєних людей фактично на робочому місці, відсутності житла у м. Сімферополі, не виплати заробітної плати, відсутності звязку з діючим [PERSON] Правління, він склав заяву про звільнення за угодою сторін з 26 березня 2014 р. 28 березня 2014 р., відповідно до наказу №35-к від 26 березня 2014р., його звільнено з посади начальника департаменту економіки і фінансів апарату управління ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін та видано трудову книжку з відповідним записом. Під час звільнення була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 22 465 гривень 64 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості з заробітної плати є довідка від 24.04.2014 №20-180. Наказ про звільнення був підписаний заступником [PERSON] Правління з геології, буріння та розробки родовищ [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» [PERSON] не уповноваженою з боку відповідача на те особою. Відповідно до пп.18 п.9.5.9. Статуту ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» прийом на роботу, звільнення, застосування засобів заохочення та накладення стягнень відноситься виключно до компетенції [PERSON] Правління [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Згідно з п.9.5.12 Статуту у разі відсутності [PERSON] Правління виконання його обовязків може покладатися наказом [PERSON] Правління на заступника [PERSON] Правління або на члена правління. Починаючи з 30 травня 2013р., згідно з наказом від 30 травня 2013р. №155-к, по теперішній час [PERSON] Правління [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» є [PERSON]. Жодного наказу щодо покладення виконання обовязків [PERSON] Правління на заступника [PERSON] Правління [PERSON] діючим [PERSON] Правління [PERSON] не видавалось. Отже, заступник [PERSON] Правління [PERSON] не мав права приймати рішення та підписувати наказ про звільнення. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з ч.1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дії відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань. Так, згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив його права на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, він душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сімї та неповнолітній дитині. Згідно з ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, оцінює завдану моральну шкоду в 20000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, із врахуванням уточнень та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні у позові просив відмовити, посилаючись на те, що відповідач оспорюваний наказ про звільнення не видавав, позивач продовжує табелюватись як співробітник товариства, проте заробітна плата йому не нараховується, оскільки на роботу він не виходить. Зазначив, що підприємство наразі господарської діяльності не веде, оскільки виробничі потужності знаходяться на тимчасово окупованій території, адміністрація товариства знаходиться у м.Києві, проте, вивезти документацію вони не змогли. Власне у письмових запереченнях відповідача зазначено, що наказ про покладення обовязків голови на [PERSON] не видавався, єдиним легітимним керівником, здатним видавати накази про звільнення є [PERSON] [PERSON] особа в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не находило. Дослідивши матеріали справи, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному зясуванню всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців , керівником [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» був [PERSON], призначений на посаду рішенням загальних зборів від 27.05.2013 року, з 31.07.2014 року обовязки голови тимчасово виконує [PERSON], місце знаходження юридичної особи змінено з АРК, м.Сімферополь, пр.Кірова, 52/1 на м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, 26/505. Наказом №197-к від 25 червня 2013р. позивач був прийнятий на посаду заступника начальника департаменту економіки та фінансів апарату управління публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Згідно з наказом № 199-к від 27 червня 2013 року він був переведений на посаду начальника департаменту економіки та фінансів апарату управління публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». З 28 березня 2014 р., відповідно до наказу №35-к від 26 березня 2014р., позивача було звільнено з посади начальника департаменту економіки та фінансів апарату управління [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін та видано трудову книжку з відповідним записом. Наказ про звільнення був підписаний заступником голови Правління з геології, буріння та розробки родовищ публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» [PERSON] Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пп.18 п.9.5.9. Статуту відповідача прийом на роботу, звільнення, застосування засобів заохочення та накладення стягнень відноситься виключно до компетенції [PERSON] Правління [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Згідно з п.9.5.12 [PERSON] відповідача у разі відсутності [PERSON] Правління виконання його обовязків може покладатися наказом [PERSON] Правління на заступника [PERSON] Правління або на члена правління. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства» та п.9.3.4 Статуту Товариства, рішення про обрання, відстрочення чи звільнення [PERSON] Правління Товариства приймається загальними зборами акціонерів. Як було встановлено в ході розгляду справи, а також визнано відповідачем у своїх письмових запереченнях, а тому відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, жодного наказу щодо покладення виконання обовязків [PERSON] Правління на заступника [PERSON] Правління [PERSON] діючим [PERSON] Правління [PERSON] не видавалось, а тому законних повноважень щодо звільнення позивача у останнього не було, а отже і наказ №35-к від 26 березня 2014р. про звільнення позивача є недійсним. Згідно положень ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства Праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту України від 29 липня 1993 року передбачений порядок внесення записів у трудові книжки. В даному випадку на підставі рішення суду відповідач повинен здійснити дії, направлені на виконання рішення суду, в тому числі і внести відповідні записи у трудову книжку. Вимоги позивача про зобовязання ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» скасувати запис № 42 від 28.03.2014р. в трудовій книжці задоволені бути не можуть, оскільки даний запис має бути скасовано відповідачем в ході виконання рішення в частині визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, оскільки судом встановлено, що наказ про звільнення незаконний, позивач підлягає до поновлення на роботі, не дивлячись на заперечення відповідача та надані ним докази щодо тимчасового припинення господарської діяльності у звязку зі знаходженням основних потужностей підприємства на тимчасово окупованій території АРК, який в порядку ГПК України свою діяльність як юридичної особи не припинив, реорганізування не провів, як і скорочення штату. Обставини, викладені позивачем у позові стосовно подій, які мали місце у березні 2014 року, а саме зміна влади у АР Крим, його окупація та захоплення [PERSON] акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» озброєними людьми є загальновідомими обставинами, а тому відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають, та являються підтвердженням посилань позивача на те, що до нього застосували психічний тиск, під яким він був змушений подати заяву про звільнення за згодою сторін. Також, вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до розрахунково-платіжної відомості, наданої [PERSON] відповідачем, заборгованість по заробітній платі відповідача за березень 2014 року складає 22\~465,64 грн. Згідно довідки про доходи за останні шість місяців від 04.03.2014 року, середньомісячна заробітна плата складає 22891,75 грн. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в сумі 22\~465,64 грн. Розвязуючі вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з положень ст.113 КЗпП України, яка передбачає оплату праці у випадках простою підприємства не з вини працівника у розмірі 2/3 частини, тому виходячи з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.03.2014 року по 26.05.2015 року складає 279\~184,20 грн., підлягає до стягнення на користь позивача 186\~122,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.4 зазначеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995, передбачено, що у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначена позивачем заробітна плата була єдиним джерелом його доходу, та внаслідок незаконного звільнення позивач втратив не тільки засоби до існування, але й можливість утримувати свою сім'ю, що відповідно завдавало позивачу душевних страждань та хвилювань за майбутнє своєї родини. Захищаючи свої порушені права позивач був вимушений звернутися до суду, що також викликало в нього негативні переживання. Наведені вище обставини свідчать про те, що позивачу було завдано моральних страждань, він не має можливості вести звичний для нього спосіб життя та змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову представника відповідача, оскільки незаконний наказ про звільнення позивача в добровільному порядку відповідачем не скасований, порушені права позивача не поновлені відповідачем, саме на якого покладено обовязок забезпечення гарантованого Конституцією України права на працю позивача. Враховуючи вищевикладене, а також

Outcome: partial