Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до Подільського районного суду м.Києва з даним позовом, мотивуючи тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1998 року є одним із трьох співвласників трикімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 43,1 кв.м. Вказує, що відповідно до вищезазначеного свідоцтва, крім нього співвласниками квартири є його рідний брат - відповідач [PERSON] та його мати - [PERSON], яка померла [INFO]. Зазначає, що після смерті їх спільної з відповідачем матері, останній прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом з нею до її смерті. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки відповідачем чиняться перешкоди у здійсненні ним, як власником частини спірної квартири права власності, змушений був звернутись до суду з даним позовом та просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], встановити порядок користування нею, а саме: виділити йому у користування житлову кімнату площею 10,1 кв.м, виділити відповідачу житлову кімнату площею 17 кв.м, а місця загального користування, а саме: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити у загальному користуванні, вселити його у спірну квартиру. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необґрунтований та безпідставно заявлений. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1998 року відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської РДА було посвідчено, що квартира [ADDRESS], належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам її родини Позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] в рівних частках (а.с. 5). Крім того, судом встановлено, що після смерті [PERSON] 1/6 частини вищезазначеної квартири успадкував батько позивача та відповідача - [PERSON], яку у подальшому, після смерті останнього відповідач отримав у спадщину за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12.02.2015 року (а.с. 47) та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.02.2015 року (а.с. 48), інформаційною довідкою КМБТІ КМДА від 06.10.2015 року КВ-2015 №33322 (а.с. 49). Також слід зазначити, що відповідно до вищезазначеної довідки КМБТІ КМДА від 06.10.2015 року 2/3 частини квартири належить позивачу і відповідачу в рівних частинах, 1/6 частина - відповідачу. За положенням ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з цих положень, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі. У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в 43,1 кв.м., на позивача припадає 14,3 кв.м., у зв'язку з чим встановлення порядку користування за варіантом запропонованим позивачем, а саме - виділити йому у користування житлову кімнату площею 10,1 кв.м не призведе до порушення прав іншого співвласника - відповідача [PERSON], оскільки не зменшить його частку у спільній частковій власності. У зв'язку з вищевикладеним, проаналізувавши всі наявні докази, які були долучені до матеріалів справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], встановлення порядку користування нею, а саме: виділити йому у користування житлову кімнату площею 10,1 кв.м, виділити відповідачу житлову кімнату площею 17 кв.м, а місця загального користування, а саме: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити у загальному користуванні підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані та знайшли своє доведення в ході судового розгляду. Що стосується позовної вимоги про вселення позивача до спірної квартири, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 УК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач у підтвердження своїх позовних вимог посилається на ту, обставину, що у нього з відповідачем виникають конфлікти та спори з приводу користування приміщеннями квартири та оплати комунальних послух за квартиру, однак дані посилання не підтверджені жодним належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 57-61 ЦПК України, будь-яких інших належних доказів представником позивача в ході судового розгляду надано не було, а тому враховуючи зазначене, суд приходить до висновку що позовні вимоги у цій частині недоведені, у зв'язку з чим у їх задоволенні необхідно відмовити. Крім того, у відповідності до ст.ст. 79-89 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1 961 гривню 90 копійок (а.с.1). На підставі викладеного ст.ст. 15, 16, 22, 23, 317, 319, 358, 391, 392, 1268, 1270 ЦК України,

Outcome: approved