Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з останніх на свою користь 40000,00 грн. в рахунок взятого на себе зобов`язання по сплаті боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в серпні 2013 року дав в борг відповідачам грошові кошти у сумі 40000,00 грн. для придбання будинку. Позивач вказує, що за домовленістю з відповідачами, вони повинні були повернути борг за пред`явленням його вимоги, тому у розписці не вказана точна дата повернення боргу. У лютому 2018 року він письмово звернувся до відповідачів з вимогою повернути борг, однак відповідачі до цього часу борг не повернули, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 29 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У строк, встановлений судом, відповідачі надали відзив на позов, в якому просили відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування відзиву відповідачі зазначили, що навесні 2013 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було досягнуто домовленість, за якою відповідач [PERSON] передав в оренду позивачу [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на сім років. При цьому вони домовилися про те, що оформленням та реєстрацією договору оренди буде займатися безпосередньо позивач, відповідно для цього йому були передані оригінал державного акту на право приватної власності на землю серії IV- ЛГ № 015844 від 22.01.2002 та копія паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON] . Після досягнення домовленості та підписання договору оренди землі, позивачем було надано [PERSON] орендну плату в розмірі 40000,00 грн. на придбання житла, але при цьому відповідачем [PERSON] було складено розписку не про отримання орендної плати наперед за кілька років, а про отримання від позивача грошових коштів на придбання будинку. Відповідачі стверджують, що вказані кошти надавалися позивачем безповоротно як орендна плата за користування земельною ділянкою, тому вважають вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. 22 лютого 2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позові, при цьому заперечував наявність домовленості між ним та відповідачем [PERSON] щодо оренди земельної ділянки. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову з підстав, викладених у відзиві, просили відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала про те, що вона власноруч написала розписку від 16.08.2013 і поставила свій підпис на ній. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини, які виникають при укладенні договору позики, визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний висновок підтриманий ВСУ і у постанові від 13.12.2017 (справа №309/3458/14-ц). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15. На підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики позивачем надано до суду оригінал розписки відповідачів від 16.08.2013, написаної відповідачем [PERSON] власноруч, копія якої міститься в матеріалах справи, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] та [PERSON] отримали у [PERSON] в борг 40000,00 грн на купівлю будинку. Разом з тим, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення. Як пояснила відповідач [PERSON] в судовому засіданні, вказані грошові кошти були отримані від позивача не в борг, а надані останнім безповоротно як орендна плата за користування належною [PERSON] земельною ділянкою за декілька років наперед. Зазначені твердження відповідача підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які повністю узгоджуються між собою, є логічними та послідовними та не викликають сумнівів. Зокрема, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її земельна ділянка та земельна ділянка [PERSON] розташовані поруч, тому їй відомо про те, що в період часу з 2013 року по 2017 рік [PERSON] обробляв земельну ділянку [PERSON] , зокрема, засіював її, пахав, збирав врожай. Свідок [PERSON] пояснив, що на прохання [PERSON] здійснював обробку земельної ділянки [PERSON] , за що останній розраховувався з ним грошовими коштами. Також зазначив, що [PERSON] засівав земельну ділянку [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що після розпаду ТОВ «Лотуре-Агро» в 2013 році обробкою земельною ділянки [PERSON] займався [PERSON] Він займався повним циклом обробки земельної ділянки: пахав, сіяв, дискував, збирав врожай і особисто ним розпоряджався. Також зазначив, що [PERSON] особисто говорив йому, що обробляв землю [PERSON] в рахунок боргу. Суд не має підстав не враховувати показання свідка [PERSON] , на чому наполягав позивач, оскільки останній попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, приведений судом до присяги, є особою, у якої відсутні підстави для обмови позивача. Таким чином, оскільки підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення, а з тексту наданої відповідачами [PERSON] та [PERSON] 16 серпня 2013 року розписки вбачається лише те, що відповідачі отримали грошові кошти на купівлю будинку, а умова щодо обов`язку їх повернення позивачу [PERSON] відсутня, враховуючи встановлену в судовому засіданні справжню правову природу укладеного договору, а саме, що отримані відповідачами кошти були передані їм позивачем в якості передоплати з орендної плати за оренду позивачем належної відповідачу [PERSON] земельної ділянки, суд приходить до висновку, що спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики, оскільки не містять відомостей про те, що воля сторін була направлена саме на укладання договору позики. Інших доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики суду позивачем надано не було. Той факт, що договір оренди у передбаченій законом формі сторонами не був укладений, не є підставою для стягнення з відповідачів боргу за договором позики, який також сторонами не укладався. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, надавши оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем в позовній заяві та відповідачами у відзиві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено укладання ним із відповідачами договору позики, за яким обов`язки по поверненню коштів не були виконані, правова природа договору між сторонами не містить зобов`язань договору позики, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у спосіб, що визначив позивач на підставі ст. ст. 16, 1046-1049 ЦК України, у зв`язку з чим в позові слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог судовий збір, понесений позивачем при зверненні до суду у розмірі 704,80 грн., відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed