Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , яка діє як законний представник малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він являється власником будинку [ADDRESS] . Окрім позивача в його будинку зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі по справі донька [PERSON] , онука [PERSON] та онук [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідачі не проживають за адресою місця реєстрації з грудня 2018 року, оскільки виїхали за межі України, фактично мешкають та зареєстровані у Російській Федерації, мають російське громадянство, діти навчаються у загальноосвітній школі. Разом з тим, відповідач [PERSON] з батьком дітей не заперечують проти зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] , про що є їх нотаріальна згода. Наявність зареєстрованих у будинку відповідачів обмежує його право у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням майном. В зв`язку з викладеним, просив визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі. У разі неявки відповідачів не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, шо позивач являється власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ксерокопією договору довічного утримання від 30 серпня 2000 року (а.с. 19). У спірному будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , даний факт підтверджується оригіналом довідки старости Домаського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області від 15 грудня 2020 року № 224 (а.с. 20). Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку підтверджується актом не проживання за місцем реєстрації від 15 грудня 2020 року складеним у присутності двох сусідів спірного будинку. В акті обстеження зазначено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірному будинку, але фактично не мешкають за місцем реєстрації з 27 грудня 2018 року (а.с. 17). Ксерокопія паспорту відповідача [PERSON] підтверджує, що остання отримала громадянство РФ та зареєструвала своє місце мешкання 17 серпня 2020 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Із ксерокопій довідок від 17 серпня 2020 року № 2446 та № 2447 вбачається, що малолітні [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за місцем мешкання своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, 14). Згідно ксерокопії нотаріально завіреної згоди від 28 серпня 2020 року серії 23АВ № 0657608 відповідач [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] надали згоду про зняття з реєстраційного обліку їх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації: [ADDRESS] (а.с. 16). З пояснення наданого службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про доцільність визнання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням вбачається, що службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області 16 лютого 2021 року відвідано родину [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою фактично проживає позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] , донька [PERSON] разом з дітьми зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок наданих директром МБЗУ СЗШ № 9 ім. Н.С. Федоренка с. Новоукраїнського [PERSON] та [PERSON] навчаються у вище зазначеному закладі з 01.09.2020 року і по теперішній час. На підставі поданих документів, матеріалів обстежень, бесід, враховуючи зазначене вище, служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області не заперечує проти визнання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43-45). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76, ч.1ст.81, ст.90 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.29 ЦК України визначено, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частинами 1, 2 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Основним законом, який регулює охорону дитинства в державі, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні спору в частині визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщення у спірному будинку, суд виходить з того, що малолітні діти у спірному будинку тривалий час не проживають, фактично проживають та зареєстровані за місцем мешкання своєї матері [PERSON] . У наданому службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області висновку зазначено про доцільність визнання дітей такими, що втратили право користування. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були прописані у спірному будинку, як члени родини позивача. Відповідачі добровільно виїхали з будинку та понад рік за місцем реєстрації не проживають. За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] за комунальні послуги не платить, відповідачі у спірному будинку не проживають, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право на користування спірним житлом та їх реєстрація у будинку порушує майнові права єдиного власника - позивача по справі [PERSON] , у зв`язку з чим, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved