Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно яке складалось з земельної ділянки [ADDRESS], що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 22 лютого 1998 року, номер державної реєстрації 08656 та житловий будинок [ADDRESS]. Під час життя [PERSON] , 09 жовтня 2012 року було складено заповіт, відповідно до якого належне майно [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку остання заповіла [PERSON] 29 січня 2013 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. 22 листопада 2013 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано у реєстрі № 9-1480 на спадкове майно житловий будинок [ADDRESS]. 06 лютого 2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку [ADDRESS], після померлої [PERSON], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на дану земельну ділянку. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, судові витрати просив не стягувати на його користь. Представники відповідача та третьої особи управління держземагентства у м. Дніпропетровську в судове засідання не з*явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин не явки суду не повідомили. Представник Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, надали заяву про слухання справи за їх відсутності . Вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] / а.с. 13/. 09 жовтня 2012 року [PERSON] залишила заповіт згідно якого заповіла належне їй майно, а саме домоволодіння № 63 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] - [PERSON] /а.с. 14/. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Після смерті [PERSON] - [PERSON] звернувся до Першої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] померлої [INFO] та листопада 2013 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] /а.с. 15/. 06 лютого 2014 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку [ADDRESS], в зв*язку з відсутністю правовстановлюючих документів. /а.с. 18/. Згідно відповіді управляння держземагенства у м. Дніпропетровську станом на 01 січня 20013 рік у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] за гр. [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 22 лютого 1998 року, номер державної реєстрації 008656 /а.с. 19/. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за час життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (тобто смерті спадкодавця). Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22.02.2012 року № 2965, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пункт 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Стаття 1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні, та яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них Відповідно ч. 1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). З урахуванням викладеного та наявних доказів, що маються в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved