Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що 07 жовтня 1995 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб. 03.03.2007 року вказаний шлюб було розірвано. Проте, після розірвання шлюбу позивач та відповідачка не припинили проживати разом, тобто не припинили фактичних шлюбних відносин. Відповідачкою [PERSON], на спільні кошти подружжя, під час перебування у шлюбі, було придбано частку у статутному капіталі ТОВ Компанія «Ельба» у розмірі 36% статутного капіталу товариства, що складає 7 000 000 грн.. Проте, в жовтні 2013 року з опублікованого в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішення господарського суду Київської області від 01.10.2013 року по справі № 911/2742/13 позивач випадково дізнався, що 05 липня 2010 року відповідачка [PERSON] подала заяву про вихід зі складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Ельба» та здійснила відчуження ( відступлення) своєї частки в розмірі 36% статутного капіталу товариства - відповідачці [PERSON]. Жодного дозволу у будь-якій формі відчуження (відступлення) частки у статутному капіталі товариства, яка належала відповідачці [PERSON] та була спільною сумісною власністю подружжя, він не давав, відповідно відчуження ( відступлення) є незаконним. Просив визнати недійсним відчуження (відступлення) [PERSON] частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Ельба» у розмірі 36% статутного капіталу Товариства, що складає 7 000 000 грн. на користь [PERSON], судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з тих же підстав, просила позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] позов визнала, просила його задовольнити. Представник відповідачки [PERSON]- [PERSON], вона ж є представником 3-ї особи ПАТ «Компанія «Ельба», позов не визнала, в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 07 жовтня 1995 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб ( а.с.7). Як зазначає позивач, 03 березня 2007 року вказаний шлюб було розірвано, однак після розірвання шлюбу позивач та відповідачка не припинили проживати разом, не припинили фактичні шлюбні відносини. Відповідачкою [PERSON] було придбано частку в статутному капіталі ТОВ «Компанія «Ельба» у розмірі 36% статутного капіталу товариства, що складає 7 000 000 грн. ( а.с.8-22- копія статуту). Згідно заяви від 05 липня 2010 року ( а.с.114), [PERSON] вказаною заявою повідомила про вихід із складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю Компаня «Ельба» за особистим бажанням. Належну їй частку в статутному капіталі ( фонді) товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Ельба», а саме розміром 36% вона відступила на користь [PERSON]. Обгрунтовуючи підстави для визнання недійсним правочину по відступленню відповідачкою [PERSON] частки в статутному капіталі ТОВ «Ельба» позивач посилається на обставини, що нібито відповідачка не отримувала дозволу позивача на укладення зазначеного раніше правочину, оскільки вони після розірвання шлюбу не припиняли фактичних шлюбних відносин. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) держаної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України та Законом України «Про господарські товариства». За змістом ст.. 113 ЦК України та ст..1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно ст.. 115 ЦК України господарське товариство є власником : майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами. За положеннями ст..10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч.1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку ( її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки ( її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Отже, об»єктом відчуження учасником товариства своєї частки ( її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов»язків, пов»язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації ( припинення). При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має отримувати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки. Разом з тим, з урахуванням положень ст.. 115 ЦК України, ст.. 85 ГК України та ст.. 12 ЗУ «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного ( складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Виходячи зі змісту ч.2 та ч.3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім»ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти ( майно) подружжя втрачають ознаки об»єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.. 65 ЦК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст..ст. 116, 147 ЦК України є суб»єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням ( відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім»ї. Таким чином, в разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя ( засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-61 цс 13. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.. ст.. 115,115,147 ЦК України, ст. 61, 65 СК України, ст. 85 ГК України, ст.. 10,12,53 Закону України «Про господарські товариства»,

Outcome: dismissed