Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що наразі,\~позивач позбавлена\~законного права\~щодо розпорядження,\~належним їй\~майном,\~а саме\~належного оформлення\~права власності\~своєї \~? частини\~у квартирі\~№ 3\~житлового будинку\~№ 6,\~що знаходиться\~на вул.\~Парковій у\~с.\~Майори Біляївського\~району Одеської\~області.\~Вважає,\~що державним\~виконавцем не\~було виконано\~норми чинного\~законодавства тому\~що,\~виконавче провадження\~було завершене,\~але накладений\~10.05.2006\~року арешт\~знятий не\~був. Позивач у судове засідання не зявилася, але надала заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. (а.с. 30). Представник відповідача, який належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, та від нього не надійшло повідомлення про причини неявки. (а.с. 26,29). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не зявився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з тим, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, відповідач не зявився в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 18 березня 1997 року № 1402, позивачу належить ? частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 6). Для належного оформлення права власності на вказане майно, позивач звернулась з заявою до Біляївського міськрайонного відділу ДВС із заявою про надання інформації щодо припинення арешту нерухомого майна, однак листом № 22355/21 від 11 грудня 2017 року позивачу було повідомлено, що перевіркою бази даних автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у відділі ДВС не знаходяться виконавчі провадження про стягнення з позивача по справі. Стосовно припинення арешту нерухомого майна від 10 травня 2006 року рекомендували звернутись до суду у звязку з тим, що у відділу ДВС не має підстав для припинення арешту майна, тому що матеріали виконавчого провадження , згідно якого накладався арешт, знищені у звязку з закінченням строку зберігання. (а.с. 5). Конституцією України, зокрема ст. 41 передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порядок зняття арешту з майна передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи норми законодавства в сукупності з наданими доказами, суд вважає, що права позивача були порушені, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved