Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району в порядку позовного провадження , в якому просив\~ встановити, що заповіт від імені [PERSON], посвідченого Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою 15.12.2000 року за реєстром №1-1667 складений на ім»я [PERSON] належить [PERSON]. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 22 травня 2016 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини , надавши заповіт складений [PERSON] 15 грудня 2000 року, однак в державній нотаріальній конторі їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що спадкоємець зазначений у заповіті є «Клименко Ірина Миколаївна» . Ухвалою суду від 19 жовтня 2017 року по справі замінено неналежного відповідача з Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району\~ на\~ належних відповідачів [PERSON], [PERSON]. 13.11.2017 року третя особа , яка заявляє самостійні вимоги\~ щодо спору [PERSON] звернулася з позовом \~ до [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , третя особа Четверта Запорізька державна нотаріальна контора\~\~ про встановлення належності заповіту, який ухвалою суду від 26 січня 2018 року прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON]. В наданій позовній заяві , третя особа, яка не заявляє самостійні вимого щодо предмету спору [PERSON] просила суд встановити , що заповіт [PERSON] , який посвідчений\~ державним нотаріусом Четвертої запорізької\~ державної нотаріальної контори [PERSON] 15 грудня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1667, складений на її користь . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що наразі їй стало відомо про наявність спірного заповіту, а оскільки на час його складання саме вона перебувала у шлюбі зі спадкодавцем, то вважає, що [PERSON] в заповіті зробив розпорядження стосовно свого майна саме на її ім»я. У вступному слові представник позивача відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала з відстав викладених в позовній заяві, надавши пояснення аналогічні в ній викладеним, позов [PERSON] не визнала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] первісний позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити. Позов третьої особи [PERSON] підтримала в повному обсязі, вказавши, що відповідно до заповіту [PERSON] визначив спадкоємцем свою дружину , а станом на час посвідчення заповіту дружиною спадкодавця була саме [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи , до суду не з»явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала , в зв»язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність, на підставі доказів наявних у матеріалах справи. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] позовні вимоги підтримала, у вступному слові надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Суд , вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі , приходить до наступних висновків . Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 22 травня 2016 року помер [PERSON]. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] донька спадкодавця; [PERSON] донька спадкодавця; а також [PERSON] дружина спадкодавця. При цьому , звернувшись до нотаріальної [PERSON] зазначила, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка на підставі заповіту від 15 грудня 2000 року , посвідченого Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1667. Як вбачається із заповіту, який посвідчений 15 грудня 2000 року державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-1667 та є чинним , що підтверджено витягом зі Спадкового реєстру, [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] ,на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалось, в тому числі житло за адресою: [ADDRESS] , а також все те, на що він за законом буде мати право заповів дружині [PERSON]. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 січня 2017 року , яка винесена державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого 22 травня 2016 року чоловіка [PERSON], як неналежному спадкоємцю. Як визначено ст. 534 ЦК УРСР , який був чинний на час посвідчення заповіту спадкодавця [PERSON] , кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від\~14.06.1994\~№\~18/5 від\~14.06.1994\~№\~18/5, в редакції яка була чинна на час посвідчення заповіту, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу . У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. . За змістом п. 85 вищенаведеної Інструкції заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу. Зміст цієї статті заповідачу не роз'яснюється у випадку, якщо предметом заповіту є тільки вклад у кредитній установі. Із заповіту [PERSON] вбачається, що нотаріусом було перевірено дієздатність заповідача , роз»яснений зміст ст. 535 ЦК УРСР. При цьому судом встановлено, що на час посвідчення заповіту спадкодавець [PERSON] з 09 вересня 1983 року перебував у шлюбі з третьою особою [PERSON], був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії Н-ЖС № 267361, довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Запорізькій області від 29.07.2016 року. Як було визначено ст. 44 Кодексу про шлюб та сім»ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 127716 щлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20 лютого 2002 року, а шлюб з [PERSON] [PERSON] уклав 13 вересня 2002 року, що встановлено свідоцтвом про одруження. За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що при розгляді вказаної справи достеменно встановлено, що на час посвідчення заповіту дружиною [PERSON] була [PERSON], він та [PERSON] були зареєстровані за однією адресою , шлюб з позивачкою [PERSON] [PERSON] уклав лише 13 вересня 2002 року , при цьому позивач [PERSON] при укладанні шлюбу прізвище не змінювала на [PERSON], а після одруження залишила прізвище [PERSON]. Крім того, слід звернути увагу на те, що незважаючи на те, що [PERSON] мав у себе примірник заповіту , був обізнаний про те, що після укладання шлюбу [PERSON] не змінила прізвище на «Клименко» , він не вчинив жодних дій щодо зміни або скасування зробленого ним заповіту, новий заповіт не склав, а відповідно до спірного заповіту заповів майно саме дружині на прізвище «Клименко». Суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки зазначені особи лише заявили про те, що їм було відомо про намір [PERSON] скласти заповіт на користь [PERSON]. При цьому жоден з вказаних свідків не був присутній при складанні заповіту . До того ж суд звертає увагу на те, що вказані обставини відомі свідкам зі слів померлого [PERSON], і не є в розумінні ч.2 ст. 90 ЦПК України допустимими доказами , на доведення факту складання заповіту саме на ім»я [PERSON], оскільки не підтверджені іншими будь- якими допустимими доказами. З урахуванням вищенаведеного , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви [PERSON]. Вирішуючи позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2016 року, суди застосовують Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і практику Європейського Суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права. Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Судом встановлено, що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання спадкодавця [PERSON] була адреса: [ADDRESS]. Спадкодавець був знятий з реєстрації за вказаною адресою на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2002 року, після цього за будь якою іншою адресою зареєстрований не був. В свою чергу третя особа [PERSON] також зареєстрована за адресою: [INFO]. Відповідно до [PERSON] 10 п. 1.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від\~22.02.2012\~№\~296/5 місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Пунктом 1.13. Глави 10 Порядку встановлено , що місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. За змістом частини 3 ст. 1268 ЦК України Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270\~Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, з урахуванням того, що останнє відоме місце реєстрації спадкодавця та його колишньої дружини [PERSON] співпадають, суд вважає , що в даному випадку є порушеним право [PERSON] на спадкування після смерті [PERSON]. Крім того, оскільки при вирішенні позовних вимог [PERSON] судом встановлено , що [PERSON] заповів належне йому майно «дружині [PERSON]» , якою на той час була саме [PERSON], суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог третьої особи [PERSON].

Outcome: dismissed