Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовано тим, що відповідач по справі [PERSON] є сином приятеля позивача [PERSON]. З сім'єю [PERSON] у позивача довгий час були ділові стосунки і кожен із членів сім'ї [PERSON], а саме [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] брали в нього кошти в борг. На початку червня 2007 року [PERSON] звернувся до позивача з проханням дати йому в борг кошти, на що він погодився і на виконання договору позики він передав [PERSON] в присутності його сина - відповідача по справі [PERSON] 18000 доларів США, а [PERSON] дав власноручно написану розписку. В розписці [PERSON] зазначив, що зобов'язується повернути борг до 1 вересня 2007 року, а відповідач по справі [PERSON]С, повідомив, що поручається за батька і взяті в борг кошти буде повертати як батько, так і він. В розписці [PERSON] вказав, що він гарантує повернення боргу батьком. Оскільки позивач на той час не потребував термінового повернення коштів, враховуючи дружні та давні стосунки з [PERSON] та його сім'єю, а також прохання [PERSON] про відстрочення йому терміну повернення взятих в борг коштів, він не наполягав на поверненні боргу до 1 вересня 2007 року. Крім того, позивач довгий час перебував за кордоном в Німеччині, питанням повернення боргів сім'єю [PERSON] займалась бухгалтер фірми, власником якої є позивач. На протязі 2007-2014 років [PERSON] та його сином [PERSON] були повернуті кошти в сумі 22 500 гривень, а саме: 23 листопада 2012 року - 5250 грн.; 23 квітня 2013 року - 4250 грн.; 1 листопада 2013 року - 5600 грн.; 20 жовтня 2014 року - 7400 грн., а всього 22500 грн. На протязі вказаних років боржники не заперечували проти залишку боргу і обіцяли його повернути. В листопаді 2014 року [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] позивач неодноразово звертався до його сина - відповідача по справі [PERSON]С, який виступав поручителем з проханням повернути борг. 27 травня 2015 року ним був направлений лист, в якому він просив [PERSON] повернути йому залишок боргу. Після отримання листа [PERSON] зателефонував позивачу повідомив, що він не заперечує проти того, що кошти не повернуті, проте запропонував направити йому відомості про залишок боргу. 22 червня 2015 року позивач направив йому другий лист, вказавши дати та суми повернутих частково коштів. Даний лист був залишений [PERSON] без відповіді, а тому позивач змушений звернутись до суду з даною позовною заявою, якою просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь, [PERSON], борг за договором позики в сумі 434700 грн. та судовий збір в сумі 4347 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, та просили його задовольнити, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Також позивач пояснив, що в зв'язку зі смертю батька відповідача, який відповідно до розписки не повернув йому позичені гроші в загальній сумі 18 тис. доларів США., а відповідач [PERSON] своїм власноручним записом в розписці гарантував, поручався про повернення йому суми позики, тому сума боргу підлягає стягненню на його користь з відповідача, як з поручителя. Представник відповідача в судовому засіданні надала суду заперечення на позовну заяву (а.с.112-117), відповідно до яких вважає даний позов є таким, що не відповідає нормам законодавства, а також є необгрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 434 700,00 гривень, що складається з 17 114.00 доларів США - неповернутої позики по курсу ПАТ «А-Банк» станом на 02.12.2015 року, а саме по 25,40 грн. за один долар США. Однак курс НБУ станом на 02.12.2015 року становив 23.84 гри, за один долар США. Вважає, що позивачу потрібно врахувати роз'яснення, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14. Звертаючись з позовом про стягнення суми боргу, позивач повинен був виходити з курсу гривні до долара не по комерційному курсу ПАТ «А-Банк» на 02 грудня 2015 року, а по офіційному курсу відповідної валюти на момент звернення позивача із позовом до суду, що передбачено положеннями ч.2 ст.533 ЦК України. Аналізуючи позовну заяву та на яких доказах вона ґрунтується в їх сукупності відповідач приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог. Так, позивачем не надано суду жодного належного доказу укладення між сторонами договору позики. З наданої розписки вбачається взагалі строк повернення 20007 рік, щодо суми позики, то в розписці значиться сума позики 17 доларів, далі прописом ніби сімнадцять тисяч, а ще далі прописано плюс тисяча ( невідомо чи то гривень, чи то доларів), тобто не зазначена грошова одиниця, але на твердження позивача дана сума має бути в доларах США. Позивач не визначився з характером спірних правовідносин в частині вимог до [PERSON], оскільки дійшов помилкового висновку про те, що він є поручителем за борговими зобов'язаннями його батька [PERSON] та на нього поширюються вимоги ст.ст. 553-559 ЦК України, що є також помилковим та абсолютно не обґрунтованим. В розписці строк виконання зобов'язання чітко визначений - це 01 вересня 2007 року. За таких обставин у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення суми боргу, починаючи з 02 вересня 2007 року, протягом наступних шести місяців. Позивач же звернувся з позовом 04 грудня 2016 року. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки, в даному випадку 6 місяців. При цьому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право Із тексту розписки абсолютно незрозумілим є - гарантом або поручителем якої конкретно суми виступає [PERSON] На думку відповідача при підписанні ним розписки, він виступав гарантом саме про повернення суми в розмірі 1000 д. [PERSON] спадщину після смерті свого батька [PERSON] не прийняв, а тому юридично не несе зобов'язання перед кредитором за борги спадкодавця. Таким чином, належним спадкоємцем, а від так і зобов'язаною особою щодо задоволення вимог кредиторів спадкодавця, може бути лише особа до якої перейшли права спадкодавця, а у даному випадку [PERSON] не подавав заяви про прийняття спадщини (не відкривав спадкову справу), своє право на спадщину не реєстрував, свідоцтво на спадщину, із зазначенням розміру часток та вартості спадкового майна, у відповідності до ст. 1297 ЦК України, не отримав, а тому не може вважатися належними Відповідачем за таким заявленим позовом. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які пов'язані з порушенням боржником зобов'язань про повернення боргу частинами, починається окремо відносно кожної частини. З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідно до розписки строк повернення зазначений - 01 вересня 2007 року, тому позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду. Представник відповідача просила в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу відмовити повністю, застосувавши сплив позовної давності до даних правовідносин. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив що він на повернення [PERSON] грошей по вказаній розписці не згоден, договір поруки не укладався, між ним і позивачем. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON]дала пояснення, якими підтверджується пояснення позивача. Пояснила, що вона працювала бухгалтером на фірмі, власником якої є позивач. Коли [PERSON] поїхав до Німеччини, то сказав, що [PERSON] їй буде привозити гроші. [PERSON] дійсно привозив їй гроші в гривнях, один раз привіз 500 доларів США. [PERSON] через пів року приїжджав і вона йому віддавала кошти. Пізніше ще привозили їй гроші від [PERSON], гроші привозив відповідач, а не його батько, або передавав через своїх працівників. Повернені суми вона відмічала в своєму робочому зошиті та потім передавала [PERSON] Заслухавши думку учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи в сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, матеріалами справи доведено, що [PERSON] надав [PERSON] (він же тепер Байєр) письмову розписку про отримання ним коштів в розмірі 18000 доларів США, зазначивши, що повернення боргу гарантує його син відповідач [PERSON], з кінцевим терміном повернення до 01.09.20007 року (а.с.17, 38), за поясненнями позивача та відповідача встановлено, що до 01.09.2007 року З витягу з сімейної книги (а.с.109-110) вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 27.08.2008 року та взяв прізвище жінки «Байєр». 17.11.2014 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.118). Після смерті [PERSON] позивач звертався з листами до його сина відповідача по справі [PERSON], з проханням повернути борг із зазначенням сум, які сплачені і залишку боргу (а.с.13-16). Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК\~України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори). Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових котів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Оскільки, [PERSON] надав Байєр (дошлюбне [PERSON]) О.Я. письмову розписку про отримання ним позики, то між ними був укладений договір позики, передбачений ст. 1046 ЦК України, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] гроші в обумовленій сумі, з кінцевим терміном повернення до 01.09.2007 року. В судовому засіданні відповідачем та його представником не було надано жодних доказів, в спростування недійсності вищевказаної боргової розписки, вчиненої батьком відповідача [PERSON]- [PERSON] Норми ст. 553 ЦК України закріплюють поняття поруки, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2\~ст. 547 ЦК\~правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань, і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи І та II книги\~п'ятої ЦК). Згідно зі\~ст. 626 ЦК\~порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Вимога до поручителя може бути пред'явлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1\~ст. 553 ЦК, - у випадку порушення зобов'язання боржником. Факт порушення зобов'язання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. За загальним правилом, встановленим ч. 1\~ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, крім випадків, коли поручитель зобов'язався відповідати за виконання зобов'язання частково (ч. 2 ст.\~553, ч. 2 ст. 554 ЦК). Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи норми матеріального права, відсутність істотних умов договору поруки, а саме предмету договору, умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору поруки, суд вважає, що договір поруки укладений між Байєр (дошлюбне [PERSON]) О.Я. та [PERSON], є нікчемним, він повинен був бути укладений у письмовій формі, формі договору, оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязань і при цьому водночас сама має зобовязальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобовязання та про договори. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. З огляду на вище викладене, суд вважає, що в даному випадку стягнення заборгованості за договором позики, гарантованого порукою не є можливе, оскільки суд прийшов до висновку, що договір поруки між позивачем та відповідачем [PERSON] на виконання договору позики не був укладений. Тому позовні вимоги Байєр (дошлюбне [PERSON]) О.Я., слід залишити без задоволення. Оскільки суд вважає позовні вимоги не доведеними належними доказами, тому і не підлягає застосуванню до даних правовідносин заява представника відповідача про застосування спливу строку позовної давності. Вирішуючи спір суд врахував загальні засади судочинства справедливість, добросовісність і розумність (ст. 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Outcome: dismissed