Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що висновок Тячівської РДА № 343 від 20.10.2016 р. про визначення місця проживання дитини є незаконним, оскільки орган опіки та піклування не витребував акт обстеження матеріально-побутових умов матері й батька, довідки сільської ради, не встановив матеріальне становище кожного з батьків та тривалість їхнього перебування за кордоном. Під час проведення засідання органу опіки та піклування, половина членів комісії висловилася за те щоб вирішення питання про визначення місця проживання дитини залишити на розсуд суду, а у висновку вказано, що комісія вирішила залишити дитину на утриманні матері. Дане питання комісією вирішувалося півроку. Причини такого тривалого розгляду невідомі. Вказаний висновок суперечить нормам чинного законодавства. Не враховано той факт, що батько позивача подарував дітям будинок, яким до досягнення дітей повноліття буде розпоряджатися мати, яка постійно перебуває за кордоном, в той час як діти знаходяться на вихованні у баби. Позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник органу опіки та піклування [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що органом опіки та піклування при визначені з ким буде проживати дитина були дослідженні всі матеріали справи, було обстежено умови проживання матері і батька та в результаті на підставі норм СК України надано відповідний висновок. Орган опіки та піклування є колегіальним органом і кожен член комісії голосує окремо. Висновок носить рекомендаційний характер та не має наперед визначеного значення для суду. На засіданні комісії були присутні представники обох батьків. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно п.п. 1.3. правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України N 34/166/131/88 від 26.05.99 р. органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Частинами 1 та 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що 20.10.2016 р. відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при Тячівській РДА, під час якого було розглянуто питання про доцільність передачі сина [PERSON] на виховання та проживання від матері [PERSON], батькові, [PERSON] Комісія прийшла до висновку про недоцільність передачі дитини батькові. Оспорюючи даний висновок та вважаючи його незаконним позивач та його представник послалися на те, що 5 із 10 членів комісії, які були присутні на засіданні не висловлювалися за відмову [PERSON] у передачі йому на виховання дитини, а пропонували залишити вирішення цього питання на розгляд суду. Інші 5 членів були за те щоб залишити дитину у матері. Однак при рівності голосів у висновку вказано, що рішення прийнято на користь матері. Вивчивши протокол засідання комісії на якому було прийнято оспорюваний висновок суд встановив, що у склад комісії входять десять членів, з яких пятеро запропонували залишити прийняття рішення про передачу [PERSON] [INFO], на виховання та проживання батькові, на розсуд суду. Інші пять членів комісії висловили думку про те, що дитина малолітня, потребує більшої материнської турботи і тому, вони вважають за доцільне залишити [PERSON] на вихованні матері - [PERSON] Отже, ніхто з осіб, які входять до складу комісії з питань захисту прав дитини, не висловив думку і не голосував за доцільність передачі сина сторін [PERSON] на виховання та проживання батькові [PERSON] У своєму висновку № 343 комісія зазначила, що не вважає доцільним передачу [PERSON], [INFO] на виховання та проживання батькові, [PERSON]. Суд вважає, що вказаний висновок повністю відповідає протоколу засідання комісії, так як із його змісту убачається, що підстав для відібрання дитини у матері та передачі її на виховання батькові комісія не знайшла і тому правильно зазначила, що вважає недоцільним передачу дитини на виховання батькові. Комісією були враховані інтереси дитини, права батьків та вимоги норм СК України. Частиною першою ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Виходячи з аналізу зазначених норм закону суд вважає, що позивач не надав доказів порушення його прав при прийнятті висновку № 343 від 20.10.2016 р., або невідповідності цього висновку вимогам законодавства. У відповідності ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача. Тому,

Outcome: dismissed