Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 16.05.1987 року по 22.10.2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], за час проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства, ними була придбана за спільні кошти, для проживання сина [PERSON] та його сімї, квартира №2 будинку №8 по другому Курсовому провулку в м. Біла Церква, загальною площею 37,5 кв.м, житловою 26,9 кв.м. вартістю згідно договору купівлі-продажу 1111085 грн. Угоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. А тому, позивач просив суд розподілити вказане нерухоме майно, що перебуває на праві спільної сумісної власності, шляхом виділення в натурі у рівних частках. В судовому засіданні представник позивача не підтримав позовні вимоги щодо виділення в натурі частки квартири, решту позовних вимог підтримав в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, а відповідач звернулася із зустрічною позовною заявою посилаючись на те, що хоча вони з позивачем і проживали в зареєстрованому шлюбі, але спірну квартиру вона придбала за власні кошти, як і отримала від продажу власної земельної ділянки, що розташована по вул.. Польовій в с. Велика Солтанівка Васильківського району, а тому ця квартира є її особистою власністю. Відповідачка просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру квартира №2 будинку №8 по другому Курсовому провулку в м. Біла Церква. За ухвалою суду від 10.07.2018 року /а.с.57/ прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] Представник відповідачки в судовому засіданні підтримала зустрічний позов, а представник позивача зустрічний позов не визнав. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Щодо позовних вимог зустрічного позову, то суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1987 року. Рішенням Васильківського міськрайонного суду від 22.10.2013 року шлюб розірвано. /а.с. 7/ Згідно договору купівлі продажу від 24.06.2008 року відповідачка придбала за 11085 грн. спірну квартиру №2 будинку №8 по провулку Курсовому 2 в м. Біла Церква./а.с.8/ За договором купівлі продажу земельної ділянки від 23.06.2008 року відповідачка продала за 509702 грн. належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку площею 0,15 га., розташована по вул. Польовій в с. Велика Солтанівка Васильківського району Київської області. /а.с.41-43/ Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. В судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з державного реєстру правочинів від 24.06.2008 року №6133169 /а.с.9/ за [PERSON] зареєстровано право власності: на квартиру №2 в житловому будинку №8 по провулку Курсовому 2 в м. Біла Церква, дата реєстрації 24.06.2008 року, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 24.06.2008 року, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON] Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 23.06.2008 року №6125250 /а.с. 43/ до державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис про договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,15 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, дата реєстрації 23.06.2008 року, відчужувач [PERSON], посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Також, в судовому засіданні встановлено, що згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 20.07.2018 року, у сторін по справі на праві спільної часткової власності перебуває квартира [ADDRESS]. /а.с.68-72/ Представник відповідачки просить суд визнати вказану вище квартиру її особистою власністю, оскільки вона була придбана за її власні кошти, які отримані за продаж земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В постановах Верховного Суду України № 6-399цс17 від 05.04.2017 року та № 6-79цс 13 від 02.10.2013 року висловлено правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Також в постанові № 6-135цс13 від 25.12.2013 року Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. За положеннями ст. 263 ЦПК України такі правові висновки Верховного Суду є обов'язковими до застосування. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2008 року відповідачка за 509702 грн. продала належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку площею 0,15 га., розташована по вул. Польовій в с. Велика Солтанівка Васильківського району Київської області, що стверджується копією цього договору /а.с.41-43/. Квартиру №2 будинку №8 по другому Курсовому провулку в м. Біла Церква, яку позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, було придбано 24.06.2008 року, тобто на наступний день після продажу земельної ділянки. Той факт, що у придбання нової квартири було вкладено кошти від продажу земельної ділянки, належної відповідачці, не оспорював в судовому засіданні і представник позивача, посилаючись на те, що другу половину коштів для придбання квартири, в розмірі 15000 доларів США, надав товариш позивача [PERSON] На підтвердження даного факту, представником позивача, з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України було надано копію відповідної боргової розписки, яка судом до розгляду не приймається на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Будь-яких доказів стосовно того, що у придбання спірної квартири було вкладено кошти [PERSON] та в якій сумі, представником позивача суду не було надано, а сам тільки той факт, що сторони в той час проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі, виходячи з наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, не свідчить про належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд критично ставиться до пояснень представника позивача щодо обставин набуття відповідачкою спірної квартири у власність. Так, у позовній заяві та відзиві на зустрічний позов, представник позивача стверджує, що квартиру було придбано за 60000 доларів США, за спільні кошти сторін у справі та їхнього сина [PERSON], а в судовому засіданні представник позивача ствердив що ціна квартири становила 11085 грн., і позивач придбав її за власні кошти. При цьому останній продовжив стверджувати факт отримання позивачем у [PERSON] 15000 доларів США в борг для оплати частини вартості спірної квартири. Отже, судом не приймаються до уваги пояснення позивача та його представника, оскільки вони не послідовні, суперечать іншим письмовим доказам по справі, крім того, судом враховуються і ті обставини, що спірну квартиру було придбано наступного дня після продажу належної відповідачці земельної ділянки. Проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, враховуючи все вищенаведене суд вважає, що спірна квартира не належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, а є приватною власністю [PERSON], оскільки придбана за її особисті кошти, а доказів того, що [PERSON] вклав у придбання квартири свої або спільні з відповідачкою кошти, суду надано не було. А згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач за основним позовом не довів в судовому засіданні свої позовні вимоги, а тому позов не підлягає до задоволення. Натомість позовні вимоги зустрічного позову, суд вважає обґрунтованими та такими, що були доведені в судовому засіданні, а тому вони підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed