Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 123090,66 грн., а також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 16.05.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 18000,00 гривень у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативи банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору. При цьому позивач посилається на ч.1 ст. 634 ЦК України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредиту. Відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту. У позові позивач зазначає, що відповідач станом на 09.06.2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 400707,29 грн., з яких 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21819,50 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 374137,79 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 4750,00 грн. - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень (а. с. 4). При цьому позивач посилається, що має право на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 123090,66 грн., яка складається з наступного: 21819,50 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 101271,16 грн. - нарахована пеня за період з 16.05.2011 року по 01.01.2018 року (а. с. 4). АТ КБ «Приватбанк» у позові як на докази посилається на розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, витяг з Тарифів банку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію документу, що посвідчує особу позичальника (а. с. 4 позову, зворот). Представник відповідачки [PERSON] адвокат Кубрак В.В. 27.09.2019 року надав письмові пояснення, в яких заперечив позов і просив відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Представник [PERSON] зазначає, що документ від 16.05.2011 року, який має назву «додаткова інформація (обов`язкова для заповнення для отримання кредиту/кредитної карти)» не заповнений належним чином, жодна з карт, які пропонувалися для оформлення у цій заяві, позивачкою не обрано, даний документ не містить жодної істотної умови договору, зокрема, кредитного: розміру кредиту, процентної ставки, згоди особи на отримання кредиту, інформації про відкриття карткового рахунку, посилається на ст. ст. 628, 638, 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України. Вважає, що роздруківка з сайту позивача (Умови та Правила надання банківських послуг) не належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї з сторін, посилаючись при цьому на відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (а. с. 70-73). Також [PERSON] надав суду письмову заяву від 27.09.2019 року про застосування строку позовної давності, посилаючись на ст. ст. 256, 258 ЦК України, зазначивши, що оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У зв`язку з чим представник відповідачки вважає, що право стягнення боргу позивач мав у 2015 році, коли він про це дізнався і саме тоді позивач повинен був звернутися до суду з відповідним позовом, але не зробив цього (а. с. 68-69). 02.10.2019 року через канцелярію суду надійшов відзив на позов відповідачки [PERSON] , аналогічний за змістом письмовим поясненням її представника, яка позов заперечує, просить відмовити на тій підставі, що ніякого кредитного договору з позивачем не укладала, що документ від 16.05.2011 року, який має назву «додаткова інформація (обов`язкова для заповнення для отримання кредиту/кредитної карти)» не заповнений належним чином, жодна з карт, які пропонувалися для оформлення у цій заяві, позивачкою не обрано, даний документ не містить жодної істотної умови договору, зокрема, кредитного: розміру кредиту, процентної ставки, згоди особи на отримання кредиту, інформації про відкриття карткового рахунку, посилається на ст. ст. 628, 638, 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України. Вважає, що роздруківка з сайту позивача (Умови та Правила надання банківських послуг) не належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї з сторін, посилаючись при цьому на відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (а. с. 86-89). 07.11.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] за довіреністю, в якому позивач знову виклав аргументацію щодо договору приєднання, публічного договору, аналогічну тій, що викладена у позові, наголошуючи на тому, що підписавши заяву, банк та клієнт зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, тарифах банку, а заява про приєднання до Умов та Правил, Умови та Правила надання банківських послуг, розташовані на банківському сайті, складають договір про надання банківських послуг (а. с. 99). Також зазначає, що відповідачу в установі банку позивача був відкритий картковий рахунок № [NUMBER] , що картковий рахунок - це рахунок фізичної особи, до якого випущена карта (п.п.1.1.1.90 Умов) та по якому відображаються фінансові операції за допомогою ключів (а. с. 99, зворот). Позивач зазначає, що у анкеті-заяві від 16.05.2011 року відповідачка [PERSON] висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила, що згодна з тим, що ця заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 100). Позивач також посилається на те, що в матеріалах справи міститься «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,3% (27,6% на рік), вказано розмір штрафів, комісій тощо (а. с. 100). У відповіді представник позивача також зазначає, що на підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надана виписка, згідно якої вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку, зняття готівки у банкоматах, поповнення кредитного рахунку. на думку позивача, вказані операції підтверджують надання банком кредитного ліміту, його використання відповідачем та сплату відсотків за його користування (а. с. 102). Щодо строку давності, позивач стверджує, що звернувся до суду із позовом до відповідача 06.08.2019 року, до спливу строку позовної давності, оскільки відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні, строк дії перевипущеної картки - до 05.2017 року. Тому вважає, що по кредитному рахунку перебіг позовної давності рахується не відносно кожного місячного платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (а. с. 104). Щодо спеціального строку позовної давності відносно пені зазначає, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності (а. с. 104, зворот). В судове засідання сторони не з`явилися, повідомлені про час, дату та місце судового засідання належним чином. Сторони надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позов підтримує, просить задовольнити, відповідач заперечує та просить відмовити. Суд, дослідивши наявні письмові докази, встановив наступні факти та відповідні ним відносини. Судом встановлено, що 16.05.2011 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а. с. 9). Згідно даної заяви відповідачка отримала кредитну картку, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 18.10.2019 року, згідно якої відповідачка отримала картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , зі строком дії останньої до останнього дня 05.2017 року (а. с. 112). У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також вказано, що позичальник ознайомилася із Тарифами банку в письмовому вигляді (а. с. 9). З наданих банком розрахунків заборгованості (а. с. 6-8) вбачається, що відповідачка [PERSON] отримала кредитні кошти та сплачувала за кредитом, що підтверджується і випискою з рахунку [PERSON] (а. с. 108-111). Так, у розрахунку за період з 18.09.2013 року по 31.05.2015 року, у графі №3 «залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) за період з 26.10.2013 року по 31.05.2015 року зазначається щомісячно залишок за тілом кредиту (а. с. 6). У графі №15 цього ж розрахунку «сума погашення за наданим кредитом» зазначені суми платежів, які здійснювала відповідачка за даним кредитом у період з 19.09.2013 року по 21.05.2015 року (а. с. 6). При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що платежі за кредитним договором здійснювалися щомісячно. Так, 19.09.2013 року відповідачкою сплачено 1050,00 грн., 18.10.2013 року - 1050,00 грн., 20.11.2013 року - 1050,00 грн., 17.12.2013 року - 1050,00 грн., 21.01.2014 року - 1050,00 грн., 19.02.2014 року - 1050,00 грн., 19.03.2014 року - 1050,00 грн., 16.04.2014 року - 1050,00 грн., 16.05.2014 року - 1050,00 грн., 14.06.2014 року - 1050,00 грн., 18.07.2014 року - 600,00 грн., 15.08.2014 року - 600,00 грн., 16.09.2014 року - 800,00 грн., 16.10.2014 року - 800,00 грн., 15.11.2014 року - 1000,00 грн.. 17.12.2014 року - 191,00 грн., 27.04.2015 року - 53,34 грн., 14.05.2015 року - 694, 76 грн., 15.05.2015 року - 3,24 грн., 21.05.2015 року - 1130,00 грн. (а. с. 6). Аналізуючи наданий розрахунок платежів, суд дійшов висновку, що позивачка була свідома щодо того, що уклала кредитний договір, і її дії щодо сплати тіла кредиту та відсотків це доводять. Як видно з розрахунку, зазвичай оплата проводилася один раз на місяць спочатку рівними платежами, пізніше - нерівними, меншими сумами, внаслідок чого і виникла заборгованість за кредитом. У розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 09.06.2019 року, який складений іншим чином, з іншими графами, наявні графи №№ 4,5,6 «Відсотки, погашені за рахунок кредиту», «Тіло кредиту на звітню дату» та «тіло кредиту, прострочене на звітню дату» (а. с. 7-8). Також у цьому розрахунку наявні графи №21, 22 «Сума погашення за наданим кредитом» і «Заборгованість за наданим кредитом». З розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 09.06.2019 року, із графи №4 «Відсотки, погашені за рахунок кредиту», вбачається, що останній платіж за відсотками здійснювався відповідачкою 31.10.2015 року у розмірі 1186, 8 грн., після чого жодних платежів за відсотками до 09.06.2019 року нею не здійснювалося (а. с. 7). З розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 09.06.2019 року, із графи №21 «Сума погашення за наданим кредитом» вбачається, що останній раз погашення кредиту в сумі 1,66 грн. відбулося 26.06.2015 року, після чого жодних платежів за кредитом до 09.06.2019 року відповідачкою не здійснювалося (а. с. 7-8). Наприкінці розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 09.06.2019 року також зазначається, що погашено заборгованості за тілом кредиту 1,66 грн., отже, у розрахунку позивач сам підтверджує, що заборгованість погашена у цьому розмірі, 26.06.2015 року (а. с. 8, зворот). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту частини першої статті 261 ЦК України, вбачається що законодавець заклав презумпцію обізнаності кредитора про його порушення прав, таким чином обов`язок доказування необізнаності покладено на кредитора. За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правових висновків ВСУ, викладених у постановах від 19.03.2014 року по справі №6-14цс14 та від 30.09.2015 року по справі №6-154цс15, які були підтримані Великою палатою ВС у постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. У правовому висновку ВСУ від 29.03.2017 року по справі №6-1996цс16 зазначено, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Тобто, звернення кредитора із заявою до боржника після спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог не є підставою для переривання позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). З викладеного випливає наступне. Судом достеменно встановлено, що між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір і відповідачка отримала кредитні кошти на свій картковий рахунок, після чого протягом 2013-2015 року періодично його сплачувала. При цьому останній платіж, згідно розрахунку заборгованості, за тілом кредиту відповідачка здійснила в сумі 1,66 грн. 26.06.2015 року, а останній платіж за відсотками в розмірі 1186, 8 грн. здійснювався відповідачкою 31.10.2015 року, після чого жодних платежів за відсотками до 09.06.2019 року нею не здійснювалося (а. с. 7). Судом встановлено, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.05.2011 року, яку підписала [PERSON] , не міститься жодних умов щодо строку дії договору, процентної ставки за користування кредитом, порядку і розміру нарахування пені. Позивач як на невід`ємні частини кредитного договору посилається на Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 10, 11-51). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема, щодо строку дії договору, розміру відсотків за користування, розміру та порядку нарахування пені саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про строк дії договору, сплату процентів за користування, розміру відсоткової ставки, періодичності платежів, розміру щомісячних платежів, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Саме такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного суду у Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що: 1)Кредитний договір від 16.05.2011 року між позивачем та відповідачем укладений на невизначений термін. 2) У даному кредитному договорі не зазначена відсоткова ставка за користування кредитними коштами, а також порядок нарахування та розміри пені за прострочення зобов`язання. 3)Суд відхиляє позов банку в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 21819,50 грн., банк не надав жодних пояснень і доказів стосовно того, з чого складається прострочене тіло кредиту, але у позові зазначив, що заборгованість за тілом кредиту дорівнює нулю, з чого суд робить висновок, що прострочене тіло кредиту містить в собі відсотки за користування, оскільки заявлена сума виданого кредиту складає 18000,00 гривень, а прострочене тіло - 21819,50 грн., але при цьому суд встановив, що розмір відсоткової ставки і порядок її сплати договором не був встановлений. 4)Суд застосовує ч.4 ст.267 ЦК України щодо спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, яка є підставою для відмови у позові, виходячи з того, що кредитний договір укладений на невизначений термін, строк закінчення дії банківської картки не є кінцевим строком даного договору, і позивач знав про порушення своїх прав як кредитора з моменту останнього платежу, який позивачка здійснила 26.06.2015 року в сумі 1,66 грн., а останній платіж за відсотками у розмірі 1186, 8 грн. здійснювався відповідачкою 31.10.2015 року, після чого жодних платежів за кредитним договором нею не здійснювалося. 5)Суд відхиляє позов банку в частині нарахованої пені у розмірі 101271,16 грн. -за період з 16.05.2011 року по 01.01.2018 року у зв`язку з тим, що умови укладеного кредитного договору не передбачали порядку та розмірів нарахування пені за прострочення зобов`язання. Окрім того, відповідно доч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed