Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 03 квітня 2006 року по 24 листопада 2014 року він працював у представництві Державного наукового центру Російської Федерації ВАТ «АХК ВНІІМЕТМАШ» на посаді сторожем - охоронцем. З 24 листопада 2014 року він на вказаному підприємстві не працює у зв'язку зі звільненням, на підставі ст. 39 КЗпП України. З травня 2014 року відповідач припинив виплату заробітної плати. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 02.12.2014 року № 2/243/2939/2014 з відповідача було стягнуто на користь позивача заробітну плату та середнього заробітку в розмірі 20238,72 грн. До теперішнього часу рішення суду не виконано. Тому, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2014 року по 12.12.2016 року в розмірі 102295,11 грн. Позивач до судового засідання не з'явився, про час та дату слухання справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, відомостей про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали, перевіривши обставини, на які посилаються сторони в обґрунтування або заперечення своїх вимог, приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених [PERSON] вимоги, та вважає за належне задовольнити їх, з наступних підстав. Так, у судовому засіданні із достовірністю встановлено, що у період з 03 квітня 2006 року по 24 листопада 2014 року, позивач працював у відповідача посаді сторожа - охоронця, що підтверджується копією трудової книжки. На підставі наказу від 24 листопада 2014 року позивача звільнено із вказаної посади у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства умов трудового договору, на підставі ст. 39 КЗпП України. Однак, при звільненні відповідачем не було проведено повний розрахунок з [PERSON] та не виплачено на його користь усі належні до виплати кошти. У зв'язку з чим, [PERSON] звернувся до суду. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 02.12.2014 року № 2/243/2939/2014 з відповідача було стягнуто на користь позивача заробітну плату та середнього заробітку в розмірі 20238,72 грн. До теперішнього часу рішення суду не виконано. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП встановлено, що в разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Якщо, працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Крім того, частиною 2 статті 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до вказаної статті, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Слід зазначити, що вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. Як встановлено у судовому засіданні, сума заборгованості відповідача по виплаті усіх належних сум при звільненні становить 102295 грн. 11 коп. Частиною 1 ст. 117 КЗпП врегульовано питання відповідальності власника або уповноваженої ним органу у разі невиплати звільненому працівникові сум строки зазначені у попередній статті, а саме: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.» У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Основу законодавства про оплату праці являє собою Закону України «Про оплату праці», який регламентує, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 12 вказаного Закону закріплено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо, - є іншими нормами і гарантіями оплати праці. Тобто, аналізуючи вказане положення, слід зазначити, що в даному випадку застосуванню підлягає ч. 2 вказаної статті, яка встановлює, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, слід зауважити, що початком перебігу строку, регламентованого ст. 233 КЗпП України, є дата, якою особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх законних прав та інтересів. Крім того, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved