Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 07 травня 2012 року відносно нього було порушено кримінальну справу за фактом отримання хабара посадовою особою, яка займає відповідальне положення, у великому розмірі, поєднаного з вимаганням хабара, скоєного за попередньою змовою групою осіб з ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. Слідчим винесена постанова про відсторонення [PERSON] від посади, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно. На попередньому слідстві та в суді заявник свою вину, в здійсненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України не визнавав, так як на його думку, нічого противоправного не вчиняв та заявляв клопотання про закриття кримінальної справи за відсутністю події та складу злочину. 14 жовтня 2013 року Вироком Іллічівського міського суду Одеської області по висунутому обвинуваченню за ч. 3 ст. 368 КК України його було визнано невинним, в з вязку з відсутністю в діях складу злочину ( п.2 ч. 1 ст. 6 УПК України в редакції 1960 року) та виправдано. Ухвалою апеляційного суду Одеської області, від 17 грудня 2013 року, зазначений Вирок Іллічівського міського суду Одеської області, залишено без змін. 14.03.2014 року державні обвинувачі прокуратури Одеської області оскаржили вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 11 вересня 2014 року касаційну скаргу задовольнила - вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд . Справа розглядалась Іллічівським міським судом Одеської області. 08.04.2015року державні обвинувачі прокуратури Одеської області винесли постанову про відмову від обвинувачення. 23.04.2015року Іллічівський міський суд Одеської області виніс постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ст.. 368 ч. 3 УК України, запобіжний захід - підписка про невиїзд - скасовано. Вказана постанова набрала законної сили - 01.05.2015 року. Позивач і його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог і пояснили, що у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивач переніс моральні страждання і заподіяну моральну шкоду яку він, після неодноразових уточнень, оцінює в 2\~228\~253,62 грн. Крім того, просять стягнути також на його користь 322\~160,78 грн. втраченого середньомісячного заробітку з урахуванням індексу інфляції, 464\~126,81 грн. упущеної вигоди. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеської області та Державного казначейства України позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник прокуратури Одеської області позов не визнав вважав його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник третьої особи - Головного управління національної поліції в Одеської області у судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. У письмових поясненнях навів, що на час виникнення вказаних подій їх органу взагалі не існувало. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 7 травня 2012 року прокурором Одеської області було порушено кримінальну справу у відношенні [PERSON], за фактом отримання хабара посадовою особою, яка займає відповідальне положення, у великому розмірі, поєднаного з вимаганням хабара, скоєного за попередньою змовою групою осіб за ознаками складу злочину, передбаченого ч.З ст. 368 КК України (т.1 а.с.167). 07.08.2012 слідчим з особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області винесена постанова про відсторонення [PERSON] від посади. Накладено арешт на рухоме та нерухоме майно (т.2 а.с.24-30). 08 травня 2012 року [PERSON] було затримано за вказаною підозрою у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України, та предявлене обвинувачення (т.1 а.с. 169-173). 14 жовтня 2013 року Вироком Іллічівського міського суду Одеської області за висунутим обвинуваченням за ч. 3 ст. 368 КК України, позивача було визнано невинним, в з вязку з відсутністю в його діях складу злочину ( п.2 ч.1 ст. 6 УПК України в редакції 1960 року) та виправдано (т.1 а.с.7-29). Ухвалою апеляційного суду Одеської області, від 17 грудня 2013 року,зазначений Вирок Іллічівського міського суду Одеської області залишено без змін (т.1 а.с.30-39). 14.03.2014 року державні обвинувачі прокуратури Одеської області оскаржили вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 11 вересня 2014 року, розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурорів та винесла ухвалу якою касаційну скаргу задовольнила - вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 скасовала, справа направлена на новий судовий розгляд (т.1 а.с. 40-44). 08.04.2015року державні обвинувачі прокуратури Одеської області відносно позивача винесли постанову про відмову від обвинувачення та передали її до суду. 23.04.2015року в судовому засіданні, указана постанова про відмову від обвинувачення, розглянута і в цей же день, Іллічівський міський суд Одеської області виніс постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням позивача за ст. 368 ч. 3 УК України, закрито, запобіжний захід - підписка про невиїзд, скасовано (т.1 а.с.45-49). Позивач [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом 35 місяців 15 днів (т. а.с.158). 20 жовтня 2011 року [PERSON] був призначений на посаду першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Южненської міської ради, також був депутатом Одеської міської ради 4-го скликання (т. 1 а.с.113-114). 12.08.2013 [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі його заяви за власним бажанням (т.1 а.с.114, т.2 а.с. 30-31). Внаслідок незаконного перебування під слідством і судом позивачеві була заподіяна матеріальна та моральна шкода, яка виразилась у порушенні його прав людини і громадянина, нормальних життєвих зв'язків та душевних стражданнях, оскільки він протягом трьох діб перебував в ізоляторі тимчасового утримання, після чого [PERSON] було направлено до слідчого ізоляторам де він перебував три місяці (т.1 а.с.173). Після зміни запобіжного заходу позивач змушений був їздити до слідчого, суду, був змушен лікуватись. Стаття 56 Конституції України визначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України, ст. ст.\~12,\~13,\~15,\~20 ЦК України\~кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання,\~\~яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Ст. 1174 ЦК України\~передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч.ч.1, 2, 7\~ст.1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених\~законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч. 4 ст. 4 вказаного Закону /N 266/94-ВР/ відшкодування моральної шкоди\~\~провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати\~\~ громадянинові, призвели д\~\~порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від\~\~нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства України. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Пунктом 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року передбачено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст.56 Конституції\~судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 3 вказаної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. П. 9 Постанови передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік»\~встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у розмірі 1378 грн. на місяць. [PERSON] перебував під слідством і судом з 08 травня 2012 року по 23 квітня 2015 року, тобто 35 місяців і 15 днів. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 48\~919 грн. (1378 грн. х 35,5місяців). Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень ст.\~5 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод створюється самостійне право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок арешту або затримання. У Рішенні Європейського Суду від 8\~червня 1976\~р. у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (а також у Рішенні у справі «Боцано проти Франції» від 2\~грудня 1986\~р. та ряді інших) зазначено, що ст.\~5 Конвенції, на відміну від багатьох інших її положень, не покладає на державу жодних позитивних зобовязань, оскільки стосується лише заборони свавільного позбавлення волі державою, залишаючи поза сферою своєї дії інші випадки втручання у сферу фізичної недоторканності особи. Право потерпілого від арешту або затримання на порушення положень ст.\~5 Конвенції на відшкодування шкоди не є матеріальною гарантією, оскільки воно не передбачає імперативного обовязку компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Таким чином, суди повинні мати на увазі, що особа не може ставити питання про компенсацію, якщо їй не була заподіяна моральна чи матеріальна шкода, яка має бути відшкодована. Крім того, як зазначено в Рішенні Суду від 25\~липня 2001\~р. у справі «Перна проти Італії», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за завдану особі моральну шкоду. Як зазначено у Рішенні Європейського суду з прав людини, справа «Таран проти України» 17 жовтня 2013 року остаточне 17/01/2014 п.100 Заявник вимагав відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 19 600,80 євро і моральної шкоди в розмірі 130 000 євро. 1.\~\~Суд зазначає, що заявник не обґрунтував стверджувану матеріальну шкоду. Тому у зв'язку з цим Суд не присуджує відшкодування. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, Суд вважає, що заявник зазнав страждань і неспокою через виявлені порушення. Ухвалюючи рішення відповідно до принципу співмірності, як того вимагає стаття 41 Конвенції, Суд присуджує заявнику 14 000 євро відшкодування моральної шкоди. За наведених обставин суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування заподіяної йому матеріальної та моральної шкоди та заявлений позов підлягає частковому задоволенню так як розмір заявлених позовних вимог суд вважає неспівмірним та дуже завеликим. Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про стягнення з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 300\~000 грн. Щодо відшкодування втраченого заробітку суд вважає, що вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що 12.08.2013 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням, будь яких доказів, що він не міг працевлаштуватись з цього часу, або йому відмовлялось у прийомі на роботу, суду не надано, вимоги позивача по відшкодуванню втраченого заробітку, з урахування індексу інфляції, підлягають задоволенню саме за цей час - з 08 травня 2013 р. по 12.08.2013року. В силу ч.3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Вказані вимоги закону в частині стягнення упущеної вигоди позивачем не виконані, суду не доведені. Відповідно розяснень Вищого господарського суду України - у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором та чи вживав кредитор заходів щодо їх відшкодування. На підставі цих висновків суд вважає відмовити позивачу в частині стягнення упущеної вигоди. Таким чином до стягнення підлягає 322160,78 гривен втраченого заробітку, в інший частині позову слід відмовити. В силу п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяц.

Outcome: partial