Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 24.09.2015, просить поновити на посаді начальника відділу аналітичної обробки інформації Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 432, 80 грн., моральну шкоду 2000грн., поновити пропущений строк звернення до суду. Вимоги обґрунтував тим, що 15.05.2015 він був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 ЗУпП України, з порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення. В день звільнення з наказом ознайомлений не був, відповідний лист отримав 20.04.2015. Проте, з 05.03.2015 позивач був відсутній на робочому місці в звязку з порушення роботодавцем законних прав, а саме невиплатою заробітної плати з грудня 2014 року та судовим розглядом спору. Акти про відсутність на робочому місці позивача були складені з порушенням вимог законодавства. 25.02.2015, 04.03.2015 позивач звертався із заявою до відповідача про скорочення терміну попередження та майбутнє вивільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. 05.03.2015 звертався за захистом своїх прав до різних інстанцій. Позивач вважає, що невиплата заробітної плати є поважною причиною для невиходу на роботу, тому звільнений він незаконно і відповідач зобовязаний поновити його на займаній посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.03.2015 по 24.09.2015 в розмірі 57432,80грн., з розрахунку середньоденного заробітку 280,16грн. за 205 днів. Незаконними діями відповідача була завдана моральна шкода, яка виразилася у переживаннях, втраті душевного спокою, роздратованості через відсутність засобів для забезпечення належного рівня життя, погіршенні стану здоровя. Позивач втратив можливість працевлаштуватися на інше місце роботи. Розмір моральної шкоди оцінює в 2000грн.. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду за захистом свого права без обмежень будь-яким строком. Щодо інших вимог, то строки були пропущені з поважних причин, оскільки з 13.03.2015 тривав судовий розгляд трудового спору між тими ж сторонами, але про інший предмет, що тісно повязаний з даним спором. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Представник відповідача позов не визнав. Заперечення обґрунтував тим, що клопотання позивача про поновлення пропущеного строку за захистом прав задоволенню не підлягає. Позивач визнав, що він був повідомлений про звільнення 20.04.2015, тому строк для оскарження дій відповідача закінчився. Позивач вже звертався до суду з позовом про зміну формулювання причин та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати, тощо. В задоволенні позову йому було відмовлено, ухвалою апеляційної інстанції від 3.08.2015 рішення суду першої інстанції від 4.06.2015 залишене без змін. Висновки, викладені в даних рішеннях та встановлені факти є обовязковими для суду при вирішенні даного спору та не підлягають доказуванню. Попередній позов [PERSON] свідчить про те, що він не мав наміру працювати на підприємстві, власне сам подав заяву про скорочення терміну вивільнення із займаної посади, що не відповідало вимогам діючого законодавства, був не згоден лише з підставами його звільнення. Проте, в даному позові безпідставно заявляє про бажання поновитися на посаді, з якої був звільнений. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача. В судовому засіданні встановлено, що згідно з наказом № 328-К від 17.08.2011, [PERSON] був прийнятий на роботу начальником відділу аналітичної обробки інформації Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості». 19.01. 2015 його було попереджено під розписку про звільнення із займаної посади, відповідно до п.1. ч.1 ст.40 КЗпП України, у звязку із змінами в організації виробництва праці та скороченням штату та чисельності працівників, про що свідчить наказ від 16.01.2015 № 6-К «Про попередження працівників щодо наступного вивільнення» та попередження від 19.01.2015. 25.02.2015 [PERSON] подав заяву про скорочення 04.03.2015 терміну попередження, встановленого п.1. ч.1 ст.40 КЗпП України, видачу трудової книжки та наказу про вивільнення, проведення виплати всіх належних сум, яку відповідач отримав поштовим відправленням 4.03.2015. Аналогічну заяву позивач направив 10.03.2015, яку відповідач отримав 12.03.2015. Згідно із службовою запискою заступника начальника відділу кадрів [PERSON] від 15.04.2015, [PERSON] з 5.03.2015 по 15.04.2015 був відсутній на роботі, про що складені відповідні акти. [PERSON] був направлений рекомендований лист з повідомленням не пізніше 10.04.2015 зявитися до відділу кадрів та надати документ. Який посвідчує відсутність на робочому місці з поважних причин. Попереджено, що у випадку незявлення або відсутності вищезгаданого документу, [PERSON] буде звільнений з роботи за прогул без поважних причин. даний лист позивач одержав 2.04.2015, про що свідчить копія повідомлення. Наказом від 15.04.2015 № 85-К «Про припинення трудового договору», [PERSON] звільнений 4.03.2015 із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Лист з наказом про звільнення був направлений позивачу поштою 17.04.2015, вручений адресату особисто 20.04.2015, що визнав позивач. 02.04.2015 Білоцерківським міськрайонним судом було відкрите провадження по цивільній справі за позовом [PERSON], який з подальшим збільшенням розміру позовних вимог, підстав та предмету позову, просив стягнути заробітну плату, вихідну допомогу, середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобовязати видати довідки, змінити дату та підстави звільнення. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 04.06.2015 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03.08.2015 рішення суду першої інстанції залишене без змін. Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що позивачем не було доведено обґрунтованість його позиції щодо обовязковості прийняття до виконання відповідачем заяви про звільнення з 04.03.2015. За таких умов, відповідачем жодним чином, не були порушені вимоги закону про непроведення звільнення у вказану дату. Натомість, позивач достеменно знав, що рішення про його звільнення з 04.03.2015 за його заявою прийняте не було, відповідний наказ не виданий, про що свідчать його звернення до адміністрації підприємства. При цьому, на роботу після 04.03.2015 не вийшов, чим фактично вчинив прогул, за який його було звільнено. Будь-яких порушень чинного законодавства з приводу такого звільнення суд першої інстанції не знайшов, з чим в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду. За таких умов, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Позивач визнав, що про дане рішення апеляційного суду він дізнався саме 03.08.2015. В ході розгляду справи позивачу була виплачена заробітна плата, в тому числі і за 04.03.2015, та інші виплати при звільненні, про що свідчить довідка відповідача від 29.05.2015 та визнав позивач. Згідно наданого відповідачем розрахунку, виходячи із заробітку позивача за січень, лютий 2015 року, середньоденний його заробіток становить 280,16грн., що визнають сторони. Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України: «Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.» Як встановлено в судовому засіданні, позивач був звільнений за прогул без поважних причин з 05.03.2015 по 15.04.2015. Останнім робочим днем позивача вважається 04.03.2015. Відповідно до ч.1. ч.2 ст.235 КЗпП України: «У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу…» Відповідно до ч.1. ч.2 ст.233 КЗпП України: «Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.» Відповідно до ст.234 КЗпП України: «У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.» Проте, враховуючи вищевикладені факти, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення позивача із заявою про вирішення трудового спору та відсутність поважних причин пропуску такого строку. У справах щодо звільнення (поновлення на роботі) працівник може звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як визнав позивач, він дізнався про наказ про звільнення 20.04.2015. Про ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03.08.2015, якою було залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зміни дати та підстав звільнення, позивач дізнався, як він сам стверджує, 03.08.2015. А з позовом щодо поновлення його на роботі звертається до суду 24.09.2015. Поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав позивач не обґрунтував належним чином, доказів поважності їх пропуску не надав. Враховуючи, що вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди неподільно повязані із вимогами щодо поновлення на роботі, то вони до задоволення теж не підлягають. Крім того, з вимог позивача що передували вимогам даного позову, а саме щодо зміни підстав та дати звільнення, та із самих обґрунтувань позову, заяв позивача на адресу відповідача, вбачається, що позивач не мав бажання поновлюватися на займаній посаді. Позиція щодо правомірності дій відповідача щодо звільнення позивача викладена в ухвалі суду апеляційної інстанції. Згідно з ч.1, ч.3 ст.61 ЦПК України: «Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.» Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільняється від його сплати. На підставі ст.ст. 40, 233, 234, 235 КЗпП України,

Outcome: dismissed