Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір № 0502-1359 від 03 жовтня 2020 року укладений між ним та відповідачем, покликаючись, що договір суперечить чинним нормам законодавства. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 12 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Даною ухвалою повернуто без розгляду клопотання позивача про витребування доказів, оскільки таке не відповідало вимогам ст.84 ЦПК України. Відповідач 31 березня 2021 року подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, з підстав, що такий укладений відповідно до вимог законодавства. Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання призначене на 11:30 год 02 липня 2021 року не з`явилася, скористався правом відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить договір № 0502-1359 від 03 жовтня 2020 року, укладений між ним та «Укр Кредит Фінанс», визнати недійсним з підстав порушення вимог законодавства - Законів України «Про електронну комерцію», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування». Відповідачем разом із відзивом надано оспорюваний кредитний договір «Стандарт» № 0502-1359 від 03 жовтня 2020 року. Сторонами визнано, що процедура укладення договору відбувалась в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Відповідно до ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: - електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Позивачем заперечено факт підписання ним наведеного вище кредитного договору, а відповідачем не надано жодних доказів, в порядку, визначеному ст.12 Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, у матеріалах справи відсутні дані, що саме позивачем було застосовано ідентифікатор електронного підпису, відсутні дані отримання саме позивачем одноразового ідентифікатора і відсутні дані реєстрації саме позивача в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Вирішуючи даний спір, суд у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України бере до уваги правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 210/9321/13-ц, згідно з яким підставою недійсності правочину є недержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, зокрема відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним, оскільки наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливими способам захисту цивільних прав і обов`язків непередбачених законом і суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Таким чином не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За таких обставин зазначений договір є неукладеним, отже не може бути визнаний недійсним, а тому заявлені позивачем вимоги про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають. Інші доводи сторін не впливають на даний висновок суду. Судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed