Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 11.07.2011 року він купив у [PERSON] автомобіль «Газель» марки «ГАЗ» моделі 33021, 2000 року випуску, тип ТЗ - бортовий-тентовий, р.н. [NUMBER], зареєстрований у МРЕВ-9 13.09.2005 року. На підтвердження угоди відповідач надав розписку від 11.07.2011 року про отримання від позивача за проданий автомобіль грошових коштів в розмірі еквіваленту 1 500 доларів США (12 000 гривень), також того ж дня оформив довіреність №724 від 11.07.2011 року на право експлуатації та розпорядження спірним автомобілем на ім'я [PERSON] зі строком дії до 11.07.2016 року та передав позивачеві тимчасовий реєстраційний талон на автомобіль. Позивач зробив капітальний ремонт автомобіля та користувався ним, але не переоформив в ДАІ автомобіль на своє ім'я через відсутність коштів на його оформлення. Позивач зазначає, що довіреність була видана відповідачем з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, а тому до відносин необхідно застосувати правила правочину, який сторони мали на увазі, оскільки воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. Позивач вважає, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу і він є власником автомобіля. [PERSON] просить визнати довіреність від 11.07.2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченком Ю.А. і зареєстровану в реєстрі за №724, видану [PERSON] на право володіння, користування і розпорядження автомобілем марки «ГАЗ» моделі 33021, 2000 року випуску, тип ТЗ - бортовий-тентовий, р.н. [NUMBER], удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу вказаного автомобіля. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з тих же підстав, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день і час розгляду справи повідомлена. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником автомобіля «ГАЗ-33021» д.н. [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 13.09.2005 року (а.с.6-копія свідоцтва). 11.07.2011 року [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] керувати та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого МРЕВ-9 м. Києва 13.09.2005 року, автомобілем марки «ГАЗ», модель - 33021, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.7-копія довіреності). Строк довіреності визначено у п'ять років, до 11.07.2016 року. Позивачу було передано комплект ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Згідно з розпискою від 11.07.2011 року [PERSON] передав [PERSON] як оплату за автомобіль грошові кошти в розмірі еквіваленту 1 500 доларів США (12 000 гривень), та в цій розписці зазначено, що з цього моменту [PERSON] вважає автомобіль власністю [PERSON] і жодних претензій до останнього не має (а.с.8). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що ним була видана довіреність з метою відчуження автомобіля за ціною 1 500 доларів США та що такі кошти від позивача були отримані. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, тобто між сторонами виникають права та обов'язки, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Довіреність на ім'я позивача була видана на право керування та розпорядження автомобілем. Сплата коштів при видачі довіреності в такому випадку може свідчити лише про можливу домовленість сторін про те, що кошти, виручені від продажу автомобіля залишаться у особи, на ім'я якої видано довіреність, проте зазначена обставина не свідчить про домовленість сторін на укладення договору купівлі - продажу автомобіля саме між ними. Позивач, отримавши довіреність на розпорядження автомобілем, не став покупцем цього автомобіля та відповідно до вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України, згідно з якою представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також інших осіб, встановлених законом, і не міг стати стороною за договором купівлі - продажу цього автомобіля. Таким чином, укладаючи договір доручення, сторони домовилися про вчинення повіреним від імені довірителя дій, направлених на продаж автомобіля, проте таких дій до цього часу позивач не вчинив. Суд вважає, що оформлення договору купівлі - продажу автомобіля шляхом видачі довіреності не відповідає вимогам законодавства. Видачу довіреності на транспортний засіб без укладення договору купівлі - продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Крім того, відповідно до п. 7 та п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якими для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, серед інших документів додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться. Сторони не визначили питання про зняття автомобіля з обліку, сплату податків, платежів за огляд автомобіля, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, а також про оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку, а тому відповідно не досягли всіх істотних умов, визначених законом для укладення договору купівлі - продажу. Оскільки автомобіль на час видачі довіреності не був знятий з реєстраційного обліку, не було сплачено відповідні податки та збори, договір купівлі - продажу не міг бути укладений, а тому суд дійшов висновку про те, що між сторонами було укладено договір доручення на право користування та розпорядження автомобілем, позивач за довіреністю не набув права власності на автомобіль, а тому застосувати наслідки договору купівлі - продажу неможливо. З огляду на викладене, позов в судовому засіданні не доведений і не підлягає задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 235, 238, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed