Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною заявою. Зазначив, що 24 листопада 2015 року Житомирським районним судом Житомирської області було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики, для примусового виконання якого було видано виконавчий лист, який згодом був предявлений до виконавчої служби та на підставі якого було відкрито виконавче провадження. Ознайомлюючися з ходом виконання рішення позивач дізнався від державного виконавця про те, що 17 липня 2015 року [PERSON] подарував своєму батьку [PERSON] належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: вул. 9-ої Пятирічки, 13-а, кв. 63, смт. Новогуйвинське, Житомирський район, Житомирська область. Вважає, що [PERSON] намагається уникнути виконання зобовязання з повернення коштів, оскільки фактично залишив її у своєму користуванні. У звязку з наведеним просить визнати недійсним договір дарування квартири № 63, що знаходиться за адресою: смт. Новогуйвинське Житомирського району Житомирської області, вул. Девятої Пятирічки, буд. № 13-а, укладений 17 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області, зареєстрований в реєстрі за № 3713. Позивач і його представник у суді вимоги підтримали, просили задовольнити їх. Представник відповідача [PERSON] під час судового розгляду щодо позову заперечив, вказуючи на безпідставність тверджень позивача про фіктивність оскаржуваного договору, оскільки воля його сторін у дійсності була спрямована на настання наслідків за договором дарування і у відповідачів не було умислу на укладання фіктивного договору. У задоволенні позову просив відмовити, надав заперечення в письмовому вигляді (а.с. 22). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17 липня 2015 року між відповідачами був укладений договір дарування, за яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-7). При цьому як вбачається із попереднього договору від 25 березня 2015 року [PERSON] зобовязався у майбутньому до 15 липня 2027 року класти із [PERSON] договір купівлі-продажу вищенаведеної квартири (а.с. 38). Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] було задоволено, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за розпискою від 25 листопада 2014 року у розмірі 25844 гривні 93 копійок (а.с. 8-9). Згідно із виконавчим листом, виданим на підставі наведеного судового рішення, 04 лютого 2016 року Відділом державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції за заявою [PERSON] було відкрите виконавче провадження №5005048 про стягнення з [PERSON] на користь позивача 25844 грн 93 коп. боргу (а.с. 10). За інформацією Житомирського районного відділу державної виконавчої служби на примусовому виконанні перебуває пять виконавчих проваджень, боржником яких є [PERSON]. Зокрема, 01 лютого 2016 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 50005048 стосовно стягнення на користь [PERSON] боргу в розмірі 25844,93 грн та постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 50005088 про стягнення на користь [PERSON] судових витрат у розмірі 258,45 грн. Станом на 24 січня 2018 року загальна сума боргу [PERSON] становить 116252,92 грн (а.с. 59). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. За приписами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже, при спрямованості дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, такий договір може бути визнаний недійсним. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України у справі № 6-2697цс16 та в справі № 6-1873цс16 за аналогічних правовідносин. Таким чином відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно близькому родичеві, був обізнаний про наявні та можливі судові рішення щодо стягнення з нього заборгованості та наявні виконавчі провадження, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Крім цього дарувальник [PERSON] продовжував фактично володіти та користуватися кв. №63, по вул. Девятої Пятерічки, 13-а, в смт. Новогуйвинське Житомирського району, мешкаючи у наведеній квартирі, що підтверджується довідкою Новогуйвинської селищної ради №2180/02-23 від 19 грудня 2017 року (а.с. 51). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про грунтовність позовних вимог. Ч. 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що до судових витрат, у тому числі, належить судовий збір. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи задоволення судом позову [PERSON]С, сплачений ним судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Outcome: approved