Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги мотивує тим, що з 12.09.2011 року по 31.07.2013 року працював на посаді директора з розвитку ПП «Суми-Респект». За весь час роботи заробітна плата була виплачена лише один раз. При цьому зауважень по якості його роботи, строкам її виконання не було ні в усній ні в письмовій формі. Після 7 місяців роботи без заробітної плати, у квітні 2012 року, настав простій. Територіальна державна інспекція з питань праці у Сумській області визначає цей час як вимушений прогул. Згідно наказу № 5-ув 31.07.2013 року його було звільнено по ст. 40 п.4 Кодексу законів про працю України за прогул. Наказ про звільнення і трудову книжку він одержав 11.09.2013 року листом з оголошеною цінністю. Позивач з цим не згоден і вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було та його копія йому особисто не видавалась, а лише була надіслана поштою. Вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України. Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення своїх дій і при обранні виду стягнення, повинен врахувати обставини, за яких вчинено проступок. За проханням власника підприємства [PERSON] позивач надіслав цінним листом письмові пояснення своїх дій і попередив її про це особисто. Але листа було проігноровано. Також позивач вказує, що причини його звільнення, наведені в наказі №5-ув не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно ст. 21 КЗпП України, підприємство зобов`язується виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці. За весь час роботи (23 місяці) позивачу заплатили тільки один раз і то не в повному обсязі за грудень 2011 року в сумі 670 грн. і заборгованість по заробітній платі становить 26921 грн. і тільки після звернення до прокуратури у лютому 2013 р. він дізнався про розмір своєї зарплати. У порушення п.3 ст. 29 КЗпП України адміністрація підприємства не визначила йому робоче місце, щоб звільнити за відсутність на робочому місці, треба спочатку надати це робоче місце. У порушення ст. ст. 21, 48 КЗпП України на неодноразові прохання надати можливість ознайомитись з записом у трудовій книжці адміністрація підприємства тільки обіцяла оформити і показати її. Цього не було зроблено, він не знав чи офіційно оформлений, не було можливості працювати в іншому місці і заробляти гроші на проживання. За таких обставин позивач просить визнати його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним та зобов`язати ПП «Суми-Респект» звільнити його з посади за ст.38 КЗпП України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. ПП «Суми-Респект» повідомлялось про час та місце розгляду справи, однак до суду представник не з`явився, про причини не явки суд не сповістив, відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову не надано. Судові виклики відповідачем не отримані і вони були повернуті до суду з поміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Третя особа\~-\~ [PERSON] повідомлявся про час та місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надано. Судові виклики третьою особою також не отримані і вони були повернуті до суду з поміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов необхідно залишити без задоволення з наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному\~ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст. 124 Конституції України. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що [PERSON] з 12.09.2011 року по 31.07.2013 року перебував у трудових відносинах з ПП «Суми-Респект», працював на посаді директора з розвитку, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.5) 31.07.2013 року [PERSON] було звільнено з посади директора з розвитку через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно п. 4\~ст. 40 КЗпП України, про що свідчить копія наказу про звільнення № 5-ув від 31.07.2013 року (а.с.9). 11.09.2013 року позивач одержав наказ про звільнення та трудову книжку, про що підтвердив під час судового засідання. Частиною 1 ст.233 КЗпП України встановлено правило, за яким працівнику надано право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися пропорушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Як вбачається із встановлених обставин, позивач, знаючи про своє звільнення з роботи 11.09.2013 року та вважаючи його незаконним, жодним чином не вживав будь-яких заходів по захисту свого порушеного правау судовому порядку. Враховуючи, що [PERSON] одержав наказ про звільнення і трудову книжку - 11.09.2013 року, а з позовом про оскарження він звернувся до суду через 5 років, а саме 26.12.2018 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, причин для поновлення цього строку не має, тому це є підставою для залишення позову без задоволення.

Outcome: dismissed