Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами, збільшивши їх в подальшому, про стягнення з відповідача кредитної заборгованості в сумі19200,81 доларів США і 99555,66 грн., та судовий збір, через невиконання останнім взятих на себе грошових зобов'язань. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Відповідач в попередніх судових засіданнях вимоги позову не визнав, не заперечуючи проти отримання у банківській установі кредиту на придбання автомобіля, але невиконання своїх зобов'язань обґрунтовувала зростанням курсу долара США та видачі їй кредиту в іноземній валюті. Заперечень до розрахунку її заборгованості перед банківською установою вона не заявляла. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з положень ст.ст. 526 і 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: сплата неустойки та відшкодування шкоди. Згідно з вимогами ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки Як вбачається з положень ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, а ч. 2 ст. 1050 ЦК України - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Крім того, декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підлягають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Під визначенням кошти слід розуміти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Постановою Національного банку України від 17.07.2001 року за № 275 затверджено Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на використання окремих операцій» відповідно до якого на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. За наявності банківської ліцензії та отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 5.3 вищезазначеної Постанови, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно Банківської ліцензії № 27, виданої Національним Банком України від 11 жовтня 2004 року, відкритому акціонерному товариству «Родовід Банк», зареєстрованому національним банком України 7 жовтня 1991 року за № 16, надано право здійснювати банківські операціях визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно п.7.9 вищезазначеного договору, позичальник, підписуючи договір, підтверджує, що він отримав в письмовій формі та ознайомився з інформацією, гаданої банком про умови кредитування, вартість супутніх послуг, орієнтовну сукупну вартість кредиту . Таким чином, укладаючи оскаржуваний позивачем правочини, в тому числі в іноземній валюті, відповідач діяв в межах та у спосіб визначений законом та підстав для визнання його недійсним не має. Саме таке застосування норм діючого законодавства передбачено положеннями п.п.10 та 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року. Як встановлено в судовому засіданні 6 грудня 2007 року між відповідачем та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» був укладений кредитний договір № 37.3/АА-133.07.2 про надання кредиту у сумі 22582 доларів США на купівлю автомобіля терміном по 6 грудня 2014 року включно. Згідно з розрахунком позивача, заборгованість відповідача станом на 21 травня 2014 року складається з наступних сум: поточної заборгованості за кредитом -1 869,00 доларів США; простроченої заборгованості за кредитом - 11 916,64 дол. США; поточної заборгованості за процентами по кредиту - 99,14 дол. США; простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 5 316,03 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 64 774,21 грн.; пені за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту - 23 706,58 грн., трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту - 8 033,48 грн.; трьох відсотків річних від суми прострочених процентів по кредиту - 3 041,39 грн., а всього 19 200,81 доларів США та 99 555,67 грн. На думку суду зазначена сума заборгованості представником позивача обґрунтована та доведена в судовому засіданні. Приймаючи до уваги, що позичальник не належним чином виконував свої обов'язки перед позикодавцем, у зв'язку з чим, інтересам позивача завдано матеріальну шкоду у виді кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню саме з відповідача в повному обсязі. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача судового збору, суд виходить з того, що загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором на дату розрахунку складає 324 650,80 грн., а тому, судовий збір становить 3246,51 грн., сплачений позивачем та документально підтверджений. При цьому, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved