Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про поділ спільного\~майна подружжя в обґрунтування якого зазначив, що 06.09.1997р. зареєстрували шлюб у відділі РАЦС м.Тейково Іванівської області РФ, актовий запис №239. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На початку 2000 року вони переїхали в Україну в м.Херсон, де отримали посвідки на постійне місце проживання. 14.06.2000 року придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,1 кв.м. Сімейні стосунки не складалися, відповідач виявив бажання повернутися до Росії, шлюб розірвали. Майнового спору на час розірвання шлюбу не було, оскільки відповідач визнавав за нею право на 1/2 частину квартири. Після припинення шлюбних відносин спірна квартира знаходилася в користуванні\~позивача. Добровільно розділити спільне майно вони не можуть, оскільки позивач не знає точне місце перебування/проживання відповідача та зв`язок між ними припинився. У зв`язку із наведеним просить визнати за нею, реєстраційний номер 2304125625 право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.10.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судом встановлені наступні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу посвідчено Херсонською товарною біржою «Ізумруд» від 14.06.2000р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , був зареєстрований 15.06.2000р. в Херсонському ДБТІ, реєстровий номер 40972. Відповідно до рішення №2114/10474/12 Комсомольського районного суду м.Херсона від 31.01.2013р. позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено; шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 06.09.1997року відділом РАЦС м.Тейково, Іванівської області, актовий запис №239 - розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Дана норма свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та з чого випливає, що спростування або оспорювання поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, покладається на того з подружжя, який його заперечує. Також, згідно положень ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям, а відтак, суд дійшов висновку, що зазначена квартира відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Судом достовірно встановлено, що під час перебування сторін в шлюбі, було придбано оспорюване майно. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. З наведеного вище судом встановлено, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, спірне майно належить на праві спільної сумісної власності, як позивачу так і відповідачу, а відповідно і за позивачем має бути визнано право власності на частину спірного майна. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, якщо майно набуте за час шлюбу, передбачається, що воно є спільним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З наведеного вище вбачається, що вимоги позивача обґрунтовані і такі, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки спірне майно було придбане під час перебування сторін в шлюбі, а тому є об`єктом спільного майна подружжя. Таким чином виділення вищезазначеного майна позивачу, яке вона просить, є співмірним, оскільки відповідає вартості майна, що залишається відповідачу.

Outcome: approved