Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що згідно договорів міни від 21 березня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрованих в реєстрі за № 1007, № 1008, йому на праві власності належать дві земельні ділянки: земельна ділянка площею 4,2601 га, розташована за адресою: Київська область, Миронівський район, Коритищенська сільська рада, ДП 8, пай 32, кадастровий номер 3222983400:02:204:0003, вид використання: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельна ділянка площею 4,7203 га, розташована за адресою: Київська область, Миронівський район, Коритищенська сільська рада, ДП 8, пай 33, кадастровий номер 3222983400:02:204:0018, вид використання: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При укладенні вищевказаних договорів міни сторона договору [PERSON] повідомив, що вказані земельні ділянки перебувають в оренді фермерського (селянського) господарства «Артем», проте договорів оренди належних йому на праві власності земельних ділянок він не підписував і земельні ділянки орендарю за актом приймання-передачі не передавав. У квітні 2016 року він звернувся до відповідача з листом - вимогаю про повернення належних йому на праві власності земельних ділянок. Вказаний лист відповідач отримав 26 квітня 2016 року, проте станом на дату подання даної позовної заяви відповіді на звернення не надав. Оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі, вони є укладеними, а отже оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Підписанням договорів оренди землі від імені [PERSON] та здійсненням державної реєстрації таких договорів без його відому порушено право на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору. Оскільки спірні договори оренди землі були укладені без волевиявлення [PERSON], в порушення його права на свободу в укладенні договору, то оспорювані договора є недійсними на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. На підставі наведеного просив визнати недійсним договір оренди землі від 05 вересня 2013 року, укладений між [PERSON] фермерським (селянським) господарством «Артем», відповідно до якого було передано в оренду земельну ділянку площею 4,2601 га, кадастровий номер 3222983400:02:204:0003, та земельну ділянку площею 4,7203 га, кадастровий номер 3222983400:02:204:0018, зобовязати відповідача повернути вказані земельні ділянки власнику. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 20 березня 2018 року відповідача фермерське (селянське) господарство «Артем» у справі замінено належним відповідачем селянським (фермерським) господарством «Артем». В судовому засіданні представник позивача заявлені ним вимоги підтримала, в поясненнях послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві, вказала, що вони підтверджуються, в тому числі, висновками проведених у справі судових експертиз. Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що укладені позивачем договори міни земельних ділянок не можна вважати підставами набуття ним права власності на них. Договірні зобовязання між відповідачем та третьою особою тривають, відповідач належно виконує умови договорів оренди. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким законом є Закон України «Про оренду землі», згідно ст. 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На підставі ст. ст. 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникає з моменту держреєстрації прав і оформлюється згідно Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що в разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлені наступні обставини. 05 вересня 2013 року селянським (фермерським) господарством «Артем» та [PERSON] укладено два договори оренди : - договір оренди землі, за яким обєктом оренди є земельна ділянка площею 4,2601 га, ДП 8, пай 32, кадастровий номер 3222983400:02:204:0003, розташована на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, передана в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. - договір оренди землі, за яким обєктом оренди є земельна ділянка площею 4,7203 га, ДП 8, пай 33, кадастровий номер 3222983400:02:204:0018, розташована на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, передана в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державна реєстрація права оренди була здійснена реєстраційною службою Миронівського районного управління юстиції Київської області 16 квітня 2014 року. Такі обставини підтверджуються договорами оренди землі, доданими до них актами приймання-передачі земельної ділянки без дати, Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 20578423 від 16.04.2014, індексний номер 20593184 від 16.04.2014 (а.с., а.с. 14-21). Вказані правочини є вчиненими, оскільки згідно приписів ст.ст. 210, 640 ЦК України правочин, що підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. З 01.01.2013 державній реєстрації підлягає право оренди, підтверджене укладеним договором оренди, і проводиться ця реєстрація органом державної реєстрації прав, яким є Державна реєстраційна служба України в особі своїх територіальних управлінь. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Оскільки в установленому законом порядку, який діяв на час укладення оспорюванихо договорів оренди землі, здійснено державну реєстрацію права оренди, договори оренди набрали чинності, можуть бути оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтував тими обставинами, що оспорювані договора оренди землі не підписував [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Висновками проведених у справі судово- почеркознавчих екпертиз підтверджені ті обставини, що спірні договора оренди землі не були підписані від імені орендодавця [PERSON] ним. Такі обставини підтверджені висновком експетрів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 20038/16-32/20039/16-33 від 27 березня 2017 року та висновком експетрів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 15214/17-32/15215/17-33 від 04 жовтня 2017 року (а.с., а.с. 155-159, 214-218). Підписанням договорів оренди землі від імені [PERSON] іншою особою та здійсненням державної реєстрації таких договорів без його відому порушено право на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору. Оскільки спірні договори оренди землі були укладені без волевиявлення [PERSON], в порушення його права на свободу в укладенні договору, суд дійшов висновку про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Щодо порушення прав позивача суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 81, 82 ЗК України громадяни та юридичні особи можуть набувати земельні ділянки у власність з підстав, встановлених законом, серед яких є і набуття права власності на земельну ділянку за договором. Позивач є власником земельної ділянки площею 4,2601 га, розташованої за адресою: Київська область, Миронівський район, Коритищенська сільська рада, ДП 8, пай 32, кадастровий номер 3222983400:02:204:0003, вид використання: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; та земельної ділянки площею 4,7203 га, розташованої за адресою: Київська область, Миронівський район, Коритищенська сільська рада, ДП 8, пай 33, кадастровий номер 3222983400:02:204:0018, вид використання: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які є предметом оренди згідно спірних договірів оренди землі, згідно договорів міни від 21 березня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрованих в реєстрі за № 1007 і № 1008. Такі обставини підтверджені доданими до позовної заяви договорами міни від 21 березня 2016 року, посвідченими приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрованими в реєстрі за № 1007 і № 1008, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 55608442 та № 55609141 від 21 березня 2016 року (а.с.,а.с. 8-13). Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, щоперехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаряне є підставою длязміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Таким чином,укладення договору міни земельної ділянки за загальним правилом не є підставою для припинення договору, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до його власників переходять права та обовязки за договором оренди, якщо інше прямо не передбачено в самому договорі. Оскільки суд дійшов висновку про недійсність оспорюваних позивачем договорів оренди землі, в ході розгляду справи встановив, що права та обовязки за вказаними договорами не виникли у сторін, то такі права і обовязки не перейшли до позивача з переходом права власності на земельні ділянки. Права позивача порушені наявністю укладених договорів оренди належних йому земельних ділянок. Посилання представника відповідача на ті обставини, що право позивача не є порушеним, оскільки на підставі договорів міни, які не відповідають закону, він не набув право власності на земельні ділянки не заслуговують на увагу. Пункт 15 Перехідних положень ЗК України встановлює мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення та земельних паїв. Проте обмін земельними ділянками відповідно до закону становить виняток з цього правила. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку в межі цього або іншого масиву. Як зазначено у правовій позиції Верховного суду України, викладеній 12.10.2016 у справі № 6-464цс16, а ні у Земельному кодексі України, ані в інших актах законодавства України не закріплено можливості міни земельних ділянок, окрім як за підстав, визначених у вищенаведеному законі та за схемою «пай на пай». Таким чином, договір міни земельних ділянок, проведений не за схемою «пай на пай» та у відповідності до вищенаведеного закону, порушує законодавство України та може бути визнаний недійсним. Договори міни земельними ділянками, укладені позивачем, вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Позивач, який обмінявся земельними ділянками, зареєстрував договори міни земельними ділянками в органах, уповноважених проводити реєстрацію прав на землю. Вказані договори не визнані недійсними, тому є такими, що підтверджують право позивача на спірні земельні ділянки. Згідно правил ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на вказану правову норму обґрунтованими є вимоги позивача про зобовязання відповідача повернути належні йому на праві власності земельні ділянки. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. При подачі позову позивачем було сплачено 1653 гривні 60 копійоксудового збору. Вказані витрати підтверджені документально та згідно з правилами статті 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного ст.ст. 15, 16, 203, 210, 215, 216, 626, 627, 792 ЦК України, ст.ст. 81, 82, 125, 126, 152 ЗК України, ст.ст. 13, 32 Закону України «Про оренду землі», пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved