Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON], який мотивує тим, що [INFO] року померла її рідна тітка [PERSON], [INFO]. Оскільки у померлої не було дітей, [PERSON], будучи її рідною племінницею, подала заяву про прийняття спадщини, в порядку встановленому ч.1 ст.1269 ЦК України. Після подачі відповідної заяви, їй стало відомо, що [PERSON], 23.03.2012 року склала заповіт, відповідно до якого померла заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалось, [PERSON], [INFO]. [PERSON] була дружиною сина позивачки [PERSON], пізніше шлюб було розірвано. Позивач вважає, що на момент складання заповіту, [PERSON], знаходилась у важкому стані у зв'язку з хворобою, та не могла розуміти значення своїх дій. Просить суд визнати заповіт від 23.03.2012 року, складений від імені [PERSON]який посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Карпенко О. Г. та зареєстрований за № 201 - недійсним. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили. [PERSON] вказала, що вона піклувалась про померлу [PERSON], здійснювала за нею нагляд, купувала необхідні ліки, організовувала необхідну побутову та медичну допомогу, у зв'язку з чим [PERSON] заповіла їй все своє майно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] була її рідною тіткою. Пояснила, що померла після двох інсультів не вставала, не розмовляла. По місцю проживання [PERSON], бачила відповідачку лише два рази на протязі двох років. Про померлу піклувалась інша жінка на ім'я [PERSON], прізвища не знає. Приватний нотаріус Карпенко О.Г. в судовому засіданні пояснив, що 23.03.2012 року, він завірив заповіт, відповідно до якого [PERSON], заповіла все своє майно [PERSON] Заповідач була в здоровому глузді та чітко розуміла значення своїх дій. Процедура завірення заповіту була проведена в повному обсязі та з повною відповідністю до чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що за час свого життя [PERSON] склала заповіт від 23.03.2012 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON], [INFO]. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Факт того, що померла [PERSON] є рідною тіткою [PERSON], підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 000011941501 від 15 травня 2013 року, № 000012159589, від 15 травня 2013 року, копією паспорта [PERSON] Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. На підставу визнання заповіту недійсним позивач посилається на п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до якої, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Така підстава для визнання заповіту недійсним, на переконання сторони позивача, полягає в тому, що [PERSON] знаходилась у важкому стані у зв'язку з хворобою, та не могла розуміти значення своїх дій. Разом з тим суд враховує наступне:ст. 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином слід прийти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до довідки від 03.04.2014 року про результати позапланової повторної перевірки роботи приватного нотаріуса Генічеського районного нотаріального округу Карпенка Олександра Георгійовича, при посвідченні заповіту [PERSON], нотаріус зазначив два місця складання заповіту, а саме місце проживання заповідача та приміщення нотаріальної контори, чим порушено вимоги п. 6.12 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року № 3253/5, та вимоги п. 1.3 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Встановлено, що приватним нотаріусом допущені граматичні та інші текстові помилки. Враховуючи зміст такого висновку суд не вбачає підстав для задоволення позову з цих підстав, так як допущені помилки стосуються дій самого нотаріусу, не впливають ніяким чином на волевиявлення заповідача в розумінні ст.. 203 ЦК України. В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 78 від 25.02.2016 року, [PERSON] під час підпису заповіту 23 березня 2012 року, страждала церебральним артеосклерозом, дисцикулярною енцефалопатією, наслідками перенесених гострих порушень мозкового кровообігу з лівостороннім геміпарезом без психозу та слабоумства. У [PERSON] на момент підписання заповіту 23.03.2012 року, були присутні ознаки порушень по органічному типу, які не носили вираженого характеру. [PERSON] під час підписання заповіту 23.03.2012 року, могла розуміти значення своїх дій, їх фактичний характер та могла керувати ними. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що згідно медичних документів відносно [PERSON], відсутні описи будь яких психічних розладів або відхилень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з 09 березня 2012 року проживала разом із [PERSON] та її чоловіком [PERSON] Ліва рука у [PERSON] була паралізована, але вона ходила, сама їла, до останнього дня життя була у здоровому глузді, всіх впізнавала. [PERSON] розповіла їй, що [PERSON] піклувалась про неї, доглядала, а тому вона хоче заповіти їй та її сину [PERSON] свій будинок. Крім того, [PERSON], розповіла [PERSON], що вона має онучку [PERSON], яка раніше жила з нею, але коли дізналась, що [PERSON] не хоче переписувати на неї свій будинок, покинула її. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона знає [PERSON] з 1966 року, крім того вона є її кумою. Після першого інсульту [PERSON], у 2005 році, [PERSON] відмовилась доглядати за нею. На протязі всього життя [PERSON] була адекватною, повністю розуміла свої дії, всіх впізнавала. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він знав [PERSON] з 1966 року, вона була його кумою. Після першого інсульту у 2005 році, [PERSON] часто її навідував, вони спілкувались телефоном, завжди їй допомагали. [PERSON] самостійно пересувалась, все розуміла, була у здоровому глузді. До неї часто приходив її правнук [PERSON], допомагав їй з прибиранням, приносив їжу та ліки. Після першого інсульту у 2005 році і до смерті [PERSON], про неї піклувалась мати її правнука [PERSON] - [PERSON] Зі слів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], після першого інсульту переїхали жити до м. Цюрюпінськ, ніякої допомоги їй не надавали, навіть не спілкувались. На похованні [PERSON] та [PERSON] були відсутніми. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона є соціальним працівником, та в період з 2007 по 2013 роки навідувала [PERSON] три рази на тиждень. Вони спілкувались на різні теми, при цьому [PERSON] була в здоровому глузді та цілком все розуміла. Хворіла,але ніяких психічних відхилень не спостерігалось. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона є завідуюча сімейною амбулаторією,лікар, вона лікувала [PERSON] Остання перенесла інсульт, але незважаючи на це, вона все розуміла, ставила адекватні питання, цікавилась своїм здоров'ям. Ознак погіршення мовлення та психічних відхилень не було. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона є дільничним лікарем, та що [PERSON], проживала на її території обслуговування. Спілкувались вони достатньо часті, приблизно раз на місяць. [PERSON] на психічні захворювання не страждала, завжди розмовляла чітко і конструктивно. Останній раз бачила її 21 березня 2013 року. Стан [PERSON] був дуже тяжким, але при цьому вона все чітко розуміла та відповідала на запитання. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він знав [PERSON] з 1973 року, проживав по сусідству. До смерті [PERSON], часто заходив у гості. При цьому [PERSON] завжди з ним здоровалась, питала як справи, як діти. Розмовляла чітко, На запитання давала адекватні відповіді. Після смерті [PERSON], [PERSON] заходив вже не так часто, але періодично навідував [PERSON] до самої смерті. Навіть після другого інсульту [PERSON] була в здоровому глузді, хворіла, але всіх впізнавала, розуміла оточуючі обставини в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] після інсульту була в здоровому глузді, ніяких психічних відхилень не мала, розмовляла нормально, завжди всіх впізнавала. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], так як вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показами інших свідків та матеріалами справи, а також висновком судової експертизи, відповідно до якого страждала церебральним артеосклерозом, дисцикулярною енцефалопатією, наслідками перенесених гострих порушень мозкового кровообігу з лівостороннім геміпарезом без психозу та слабоумства. У [PERSON] на момент підписання заповіту 23.03.2012 року, були присутні ознаки порушень по органічному типу, які не носили вираженого характеру. [PERSON] під час підписання заповіту 23.03.2012 року, могла розуміти значення своїх дій, їх фактичний характер та могла керувати ними. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також те, що при підписанні заповіту [PERSON] могла розуміти значення своїх дій, їх фактичний характер та могла керувати ними, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому із врахуванням наведеного вище позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed