Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить в рахунок задоволення своїх вимог до відповідача за договором позики в розмірі, визначеному рішенням суду, що набрало законної сили, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідно до договору відступлення права вимоги за договором позики та договору відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених з первісним кредитором 28.12.2012 року, він набув прав первісного кредитора вимагати виконання зобов'язань відповідача за договором позики від 29.12.2009 року та прав іпотекодержателя за укладеним того ж дня в його забезпечення іпотечним договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідач не виконала своїх зобов'язань за договором позики, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав в суд із позовом. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року, зміненим рішення апеляційного суду Харківської області від 21.01.2014 року, частковоскасованих ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року, рішенням від 13.10.2014 року суду першої інстанції за наслідками нового розгляду справи в скасованій частині, що набрало законної сили, а також рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 року загалом вирішено стягнути з відповідача за договором позики від 29.12.2009 року на користь позивача 955 657,99 грн. В рахунок задоволення своїх вимог в цьому розмірі, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.12.2009 року -належну відповідачу квартиру [ADDRESS] шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки на його розсуд будь-якій особі покупцю за процедурою згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на момент продажу, визначеної на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, з наданням позивачу прав пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, бюро технічної інвентаризації, органів нотаріату і приватних нотаріусів, інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань, і виселити відповідача з квартири, що є іпотечним майном. Задля збереження предмета іпотеки від знищення чи пошкодження, а також належного його господарського використання, просить передати предмет іпотеки йому в управління на період до його реалізації. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, але від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, в разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до положень ст. ст. 169, 197 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в ній доказів та без фіксування судового процессу звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було встановлено, що 29.12.2009 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим №5205, відповідно до якого відповідачу була надана позика в сумі 49 600,00 доларів США, а відповідач зобов'язалася повертати позичені кошти частинами по 800,00 доларів США до 29 числа кожного місяця по 29.11.2010 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 40 800,00 доларів не пізніше 29.12.2010 року. В п. 4 договору позики відповідач стверджувала, що зазначені в цьому договорі валютні цінності отримала від позикодавця ще до підписання цього договору. Умовою п. 5 договору позики від 29.12.2009 року сторони встановили відповідальність відповідача за несвоєчасне виконання зобов'язань за цим договором у вигляді неустойки в розмірі 5 000,00 грн. за кожний день, починаючи з шостого дня прострочення. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, 29.12.2009 року між ними був укладений іпотечний Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за № 5214, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку трикімнатну квартиру за [ADDRESS], житловою площею 44,0кв. м., загальною площею 65,0 кв. м. і належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ХМНО Широковою В. А. 29.12.2009 року за № 5208, який було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, номер витягу 8140645, номер правочину 3784255. В п. 5 договору про задоволення вимог іпотекодержателя Сторони оцінили предмет іпотеки в суму 230 000,00грн. Відповідач порушила свої зобов'язання за договором позики від 29.12.2009 року і замість належних 49 600,00 доларів США, повернула позикодавцеві лише 8 800,00 доларів США. 28.12.2012 року між первісним кредитором [PERSON] з однієї сторони та позивачем [PERSON] з іншої сторони укладено Договір відступлення права вимоги за договором позики та Договір відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за реєстровими №№ 4886, 4888, у зв'язку з чим до позивача, як нового кредитора, перейшли всі права первісного кредитора за договором позики та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених 29.12.2009 року і посвідчених ПН ХМНО Широковою В. А. за №№ 5205, 5214. 03.01.2013 року представник первісного кредитора, як позикодавця та іпотекодержателя за договором позики та іпотечним договором, засобами поштового зв'язку цінними та рекомендованими листами з повідомленнями про вручення повідомив відповідача про укладення ним з позивачем договорів відступлення прав вимоги від 28.12.2012 року і перехід прав кредитора за цими договорами до позивача. 28.01.2013 року, з метою позасудового врегулювання спору, позивач звертався засобами поштового зв'язку цінними та рекомендованими листами до відповідача із вимогами про усунення порушення основного зобов'язання із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань і вимогою про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк. Але відповідач проігнорувала вимоги позивача, і він звернувся за захистом своїх прав в суд із позовом про стягнення з неї суми боргу за договором позики, в якому просив стягнути з неї на свою користь суму позичених коштів, процентів за користування позикою, трьох процентів річних і неустойки. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року вимоги позивача були задоволені частково і вирішено стягнути з відповідача на його користь 326 114,40 грн. в рахунок боргу, що еквівалентно 40 800,00 доларам США, 24 202,80 грн. в рахунок трьох процентів річних, що еквівалентно 3 028,00 доларам США, 32 000,00 грн. в рахунок неустойки за період з 25.06.2012 року по 25.06.2013 року та судовий збір в сумі 3 457,41 грн. Рішенням від 21.01.2014 року апеляційний суд Харківської області частково змінив рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року, скасувавши його в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки з відмовою в задоволенні цієї вимоги. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року скасовані рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21.01.2014 року в частині вирішення спору про стягнення з відповідача процентів за користування позикою та неустойки, а справу в цій частині направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. 13.10.2014 року Московським районним судом м. Харкова за результатами нового розгляду справи в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою та неустойки винесене рішення про стягнення на користь позивача процентів за користування відповідачем позикою в період з 29.12.2009 року по 25.06.2013 року в сумі 154 105,27 грн. та неустойки за період з 25.06.2012 по 25.06.2013 року в сумі 326 114,40 грн., а всього стягнуто 480 219,67 грн. Крім того, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 року додатково стягнуто з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами, позиченими за договором позики від 29.12.2009 року, три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу та неустойку за період з 25.06.2013 року по 16.12.2013 року на загальну суму 117 991,71 грн. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 29.12.2009 року складається з еквівалентів основної суми боргу в сумі 326114,40 грн. та трьох процентів річних на 25.06.2013 року в сумі 24 202,80 грн. згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року; процентів за користування позикою за період з 29.12.2009 року по 25.06.2013 року в сумі 154 105,27 грн. та неустойки за період з 25.06.2012 року по 25.06.2013 року в розмірі 326 114,40 грн. згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року; процентів за користування позикою та трьох процентів річних і неустойки за період з 25.06.2013 року по 16.12.2013 року на загальну суму 117 991,71 грн. відповідно до заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 року, а всього - 955 657,99 грн. За ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що вимога позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог до відповідача за договором позики від 29.12.2009 року в розмірі 955 657,99грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду, крім іншого, зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві. Отже, вимога позивача про застосування саме такого способу звернення стягнення є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку»,так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, а також задля унеможливлення знецінення предмету іпотеки шляхом його пошкодження відповідачем, суд вважає за доцільне задовольнити вимогу позивача про передачу йому предмета іпотеки в управління на період до його реалізації. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Відповідно до порядку, встановленого в ст. 40 Закону, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач неодноразово, 28.01.2013 року, 25.02.2013 року та 11.11.2014 року направляв відповідачу цінні листи з описом вкладення та рекомендовані листи з повідомленням про вручення із вимогами про добровільне звільнення квартири в порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», які були отримані, але проігноровані відповідачем. Таким чином, позивачем дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» процедуру направлення відповідачу вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення протягом місяця з моменту її отримання, і тому суд вважає цю вимогу також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як доказ сплати судового збору до позовної заяви додано квитанцію про сплату 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved