Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 116/П/99/2006-840, згідно з яким останньому було надано споживчий кредит в сумі 62 000 доларів США зі платою 11 % річних строком до 09 жовтня 2016 року. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 09 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . 22 грудня 2010 року між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року, згідно з якою сторони домовилися викласти кредитний договір в іншій редакції, не змінюючи умов договору щодо суми кредиту, сплати відсотків та строку повернення кредиту. Враховуючи те, що ПАТ «КБ «Надра» перебувало на стадії ліквідації та у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості, яка станом на 07 травня 2020 року склала 175443,22 доларів США, відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-03-06-000041-b від 30 березня 2020 року, складеним ТОВ «Національна Електронна Біржа», між ПАТ «КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій» (далі - ТОВ «ФК «ФГІ») було укладено договір № GL3N217046_ПВ216 про відступлення прав вимоги від 07 травня 2020 року, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «ФГІ» право вимоги за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 та договором іпотеки від 09 жовтня 2006 року. З метою позасудового врегулювання погашення заборгованості, 20 липня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» направило [PERSON] вимогу про усунення порушення умов кредитного договору, крім того відповідача було попереджено про наслідки невиконання вказаної вимоги, а саме, що ТОВ «ФК «ФГІ» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання. Однак, дане поштове відправлення не було вручене адресату через відмову [PERSON] отримувати вимогу на відділенні Укрпошти. 25 серпня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» повторно направило вимогу аналогічного змісту, яка була вручена [PERSON] 26 серпня 2020 року. 29 вересня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» отримало відповідь на вимогу, в якій [PERSON] посилається на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які забороняють звернення стягнення на квартиру під час його дії та зазначає, що квартира, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, є предметом іпотеки за валютним кредитом, а також єдиним належним йому нерухомим майном і єдиним місцем його проживання та проживання його сім`ї. Проте, на час відправлення вимог, згідно даних з інформаційної довідки № 217973628 від 28 липня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на праві власності у [PERSON] перебував будинок [ADDRESS] . А отже, квартира що є предметом іпотеки, не підпадала під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», через наявність у [PERSON] іншого нерухомого житлового майна. У подальшому, згідно даних з інформаційної довідки № 240485144 від 14 січня 2021 року, ТОВ «ФК «ФГІ» стало відомо, що 31 липня 2020 року будинок в смт Бабинці був відчужений за договором дарування на користь дочки [PERSON] - [PERSON] . Позивач зазначає, що згідно висновків про вартість квартири та житлового будинку, ринкова вартість предмету іпотеки складає 629873 грн, а ринкова вартість будинку становить 168100 грн. З огляду на зазначене, вартості іпотечного майна, після звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання погашення кредитної заборгованості, яка станом на дату відступлення права вимоги становила 175443,22 доларів США, не вистачило б на погашення всієї суми заборгованості, тому [PERSON] передбачив несприятливі для себе наслідки у вигляді стягнення залишку суми боргу. Враховуючи, що відповідачам було достеменно відомо про наявність у [PERSON] невиконаних грошових зобов`язань перед ТОВ «ФК «ФГІ», укладання оскаржуваного договору свідчить про недобросовісну поведінку відповідачів, яка полягає у відчуженні належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна. Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним правочином, оскільки його було укладено без наміру створення правових наслідків та з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за борговим зобов`язанням, а отже наявні підстави для визнання його недійсним. Враховуючи наведене, просив визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] , посвідчений 31 липня 2020 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 3-264, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] . У порядку забезпечення позову позивач подав до суду заяву, якою просив вжити заходи забезпечення позову. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 21 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, заяву ТОВ «ФК «ФГІ» про забезпечення позову задоволено, заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою суду від 17 березня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 08 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, в обґрунтування зазначив, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 116/П/99/2006-840, 09 жовтня 2006 року між ним та банком було укладено договір іпотеки № 2231, згідно з яким банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває в його ( [PERSON] ) власності з 2000 року на підставі договору дарування і є єдиним житлом його родини. Ця квартира придбана не за рахунок кредитних коштів. 31 липня 2020 року між ним та його донькою було укладено договір дарування будинку. На момент укладення вказаного договору йому не було відомо про придбання ТОВ «ФК «ФГІ» права вимоги за кредитним договором, оскільки вимогу про усунення порушень умов кредитного договору від 20 липня 2020 року він не отримав, лист з нею повернувся відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а не за відмовою адресата, як стверджує позивач. Про набуття позивачем права вимоги за кредитним договором йому стало відомо після отримання 26 серпня 2020 року вимоги про усунення порушень умов кредитного договору від 25 серпня 2020 року. Вказане повністю спростовує припущення позивача про те, що йому ( [PERSON] ), а тим паче його доньці ( [PERSON] ), було достеменно відомо про наявність невиконаних грошових зобов`язань перед факторинговою компанією та про ухилення від виконання вимог позивача. Отримавши вимогу позивача від 25 серпня 2020 року, ним було направлено лист-відповідь на вимогу та проведена зустріч з представником позивача з метою позасудового врегулювання спору, однак представником ТОВ «ФК «ФГІ» заявлені умови, які були б неможливими до виконання, у тому числі перевищують повну вартість квартири, та заявлена сума заборгованості, яку він не визнає, вважає не підтвердженою та такою, що не відповідає дійсності. Крім того, договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, саме відсутність у договорі відповідного застереження унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а не тільки встановлений законом мораторій. Доводи позивача про те, що він ( [PERSON] ), перешкодивши позасудовому врегулюванню, бажав уникнути звернення стягнення на інше майно для погашення залишку заборгованості є неспроможними, оскільки ні договір іпотеки, ні кредитний договір не містять застереження про право кредитодавця/іпотекодержателя у разі недостатньої вартості предмета іпотеки звернути стягнення на інше майно. У відповідності до вимог чинного законодавства, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником є недійсними, якщо інше не визначено кредитним договором, договором іпотеки чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, доводи позивача про намір задовольнити свої вимоги саме в позасудовому порядку, є підставою для припинення основного зобов`язання, внаслідок чого в даному випадку залишок заборгованості буде відсутній, що спростовує припущення позивача про те, що ним ( [PERSON] ) передбачені несприятливі наслідки у вигляді стягнення залишку суми боргу. Крім того, зазначив, що позивач придбав у банку лише право вимоги заборгованості за договором, а не право її стягнення у якомусь визначеному розмірі, отже, позивач уклав з банком правочин на власний ризик, оскільки будучи професійним учасником ринку фінансових послуг мав дослідити кредитну справу і оцінити наявні в ній ризики щодо можливого часткового задоволення своїх вимог. [PERSON] також зауважив, що строк виконання кредитного договору № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року настав достроково на підставі вимоги банку № 6472/0501 від 16 вересня 2008 року, коли банк пред`явив вимогу повного дострокового погашення кредиту в загальній сумі 74501,88 доларів США, в зв`язку з чим після настання строку виконання зобов`язань у повному обсязі банк не мав права продовжувати нараховувати позичальнику проценти та неустойку. На його ( [PERSON] ) думку, розмір заборгованості, зазначений позивачем у позовній заяві, не доведений, оскільки немає жодного судового рішення про стягнення з нього будь-якого боргу або звернення стягнення на предмет іпотеки на користь позивача чи попереднього кредитора. Зазначає, що оспорюваний договір дарування було укладено 31 липня 2020 року в належній формі, сторонами досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на виконання цього договору житловий будинок зареєстрований та реально був переданий у власність його доньки ( [PERSON] ). Крім того зазначає, що житловий будинок, який був предметом договору дарування, належав дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2007 року, тобто на момент укладення кредитного договору № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року кредитор не міг розраховувати на вказане майно, оскільки воно не було придбано за кредитні кошти та не знаходилося у його ( [PERSON] ) власності. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідач зазначає, що сам факт того, що договір було укладено безоплатно, не є підставою вважати його фіктивним, оскільки фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Наведені обставини доводять той факт, що він ( [PERSON] ) діяв добросовісно, не зловживаючи своїми цивільними правами. Тим більше не було зловживання у діях його доньки, яка у дійсності бажала і набула майно у власність. Крім того, зазначив, що позивачем не вказано конкретної порушеної правової норми, у тому числі щодо фраудаторних правочинів, натомість фактично презюмується така загальна підстава, як нібито недобросовісність боржника. Зауважив, що оспорюваний позивачем договір дарування укладено до пред`явлення позивачем будь-яких вимог. До цього від банку протягом восьми років також не надходило ніяких вимог, листів, дзвінків. Ні позивач, ні попередній кредитор АТ КБ «Надра» не зверталися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, немає жодного судового рішення про стягнення боргу, або звернення стягнення на предмет іпотеки на користь нового чи попереднього кредитора. Посилання позивача на розмір заборгованості за кредитним договором та твердження про неможливість задоволення його вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, оскільки такий розмір не є доведеним, такі вимоги не заявлялися. Зауважив, що вимоги позивача забезпечені іпотекою та порукою двох поручителів, що дає йому достатні потенційні можливості для задоволення вимог про стягнення заборгованості. Тоді як подарований будинок придбаний не за кредитні кошти, щодо нього відсутні будь-які зареєстровані обтяження та іпотека. Також, вважав, що оцінка про вартість квартири та будинку не є допустимими доказами, оскільки замовник оцінки не є власником оцінюваного майна та не міг надати вихідну інформацію про об`єкт оцінки, який не був оглянутий жодним із оцінювачів чи позивачем. У наданих позивачем висновках наведена не тільки неправдива мета оцінки, а й відсутні дані про застосовані оцінювачами підходи, аналіз пропозицій подібного майна, детальний опис кожного об`єкта оцінки, що унеможливлює використання таких висновків, як доказів, отриманих з порушенням порядку, встановленого законом. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 08 квітня 2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позов ТОВ «ФК «ФГІ» вона не визнала, в обґрунтування зазначила, що [PERSON] є її ( [PERSON] ) рідним батьком, який у липні 2020 року подарував їй житловий будинок [ADDRESS] , який знаходиться у нежилому стані та потребує капітального ремонту. Укладаючи договір дарування, їй ( [PERSON] ) не було нічого відомо про ТОВ «ФК «ФГІ» та будь-які вимоги останнього. Договір дарування будинку від 31 липня 2020 року укладений у належній формі та нотаріально посвідчений. На підставі досягнутої між нею та батьком згоди щодо істотних умов договору та на його виконання їй було передано майно. До укладення вказаного договору нотаріусом було перевірено відсутність застави, арешту, заборони відчуження житлового будинку, проте ніяких обтяжень, іпотек чи інших обмежень щодо розпорядження цим майном не було. Відразу після підписання договору батько ( [PERSON] ) передав їй ключі від будинку, її дані внесені у книги сільської ради та у технічний паспорт на будинок. Отже, нерухоме майно, яке є предметом договору, 31 липня 2020 року зареєстроване та реально перейшло у її власність. Відповідач зауважила, що подарований будинок перебуває у нежитловому стані і потребує капітального ремонту, який батько не в змозі був виконати через брак коштів. Договір дарування має реальний характер і повністю фактично виконаний, майно перейшло у її реальну фактичну власність, їй передано ключі і документи на житловий будинок. [PERSON] зазначає, що підстави позовних вимог і доводи позивача не свідчать про фіктивність правочину, у її діях відсутні ознаки зловживань, оскільки вона у дійсності бажала та набула майно у власність. Крім того зазначила, що на момент укладення батьком кредитного договору у 2006 році їй було п`ять років. Коли банк надіслав батькові вимогу у 2008 році про повну сплату кредиту їй було сім років. За останні вісім років ніяких вимог, повідомлень від банку не надходило. Тому їй нічого не було відомо про ці обставини та будь-які боргові зобов`язання батька за кредитним договором до того часу, коли вона отримала ухвалу суду про забезпечення позову. Крім того, зазначила, що вимоги позивача забезпечені іпотекою та порукою двох поручителів, що дає йому достатні потенційні можливості для задоволення вимог про стягнення заборгованості, яка не має ніякого відношення до набутого нею майна. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 07 червня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] , у якій позивач посилається на необґрунтованість доводів відповідача у відзиві. Зазначає, що інформація щодо продажу лоту, переможця аукціону, а також щодо укладення договору відступлення прав вимоги є публічною, відкритою та загальнодоступною на офіційному сайті PROZORO та сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо продажу активів банку, який ліквідується. Оскільки [PERSON] , як позичальник є заінтересованою особою, тому повинен цікавитися та відстежувати дії, які вчиняються відносно кредитного договору. Зазначає, що доводи [PERSON] щодо необізнаності про відступлення права вимоги не означають, що оспорюваний договір дарування не є фіктивним (фраудаторним), оскільки право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки існувало в первісного кредитора - банку, при цьому наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором є беззаперечним фактом. Отже, дії [PERSON] щодо укладання договору дарування житлового будинку з дочкою несуть характер недобросовісності, вчинені на шкоду кредитору, який мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Таким чином, дії відповідачів хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення задоволення вимог кредитора. Твердження [PERSON] про те, що права вимоги у ТОВ «ФК «ФГІ» відсутні через настання дострокового виконання кредитного договору є помилковими тому, що існування вимоги банку про дострокове виконання зобов`язання хоча і означає, що строк виконання кредитного договору настав достроково, проте фактичного виконання такої вимоги зі сплати вказаної у вимозі суми не відбулося. Більше того, з відзиву, розписки [PERSON] про ознайомлення з вимогою банку, а також його заяви, якою він зобов`язується внести суму заборгованості до 29 вересня 2008 року, вбачається, що [PERSON] визнає суму боргу, яка зазначена у вимозі банку, при тому, що ця сума складає 74501,88 доларів США. Стосовно висловлених відповідачем у відзиві заперечень щодо розміру заборгованості, вартості іпотечного майна, вартості подарованого будинку, визначених суб`єктами оціночної діяльності на замовлення позивача, заперечення щодо правильності та допустимості проведення оцінки майна в цілому, а також положення щодо звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та/або звернення стягнення на предмет іпотеки, тощо, позивач зазначив, що вказані заперечення не стосуються предмету позову (спору) у даній справі. Посилання ТОВ «ФК «ФГІ» на суму заборгованості [PERSON] виступають як докази невиконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором, наслідком якого у іпотекодержателя виникає право на одержання задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки, яке унеможливлене недобросовісним відчуженням іншого нерухомого майна, а саме житлового будинку в смт Бабинці. А тому розмір суми боргу, вартість нерухомого майна та правильність проведення його оцінки повинні досліджуватися, не виходячи за межі спору про визнання договору дарування недійсним. Крім того, вказав, що висловлювання відповідача стосовно відсутності судового рішення про стягнення з нього будь-якого боргу або звернення стягнення на предмет іпотеки не є доцільним, оскільки, у відповідності до чинного законодавства позивач вправі самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права та інтересу. Щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя зазначив, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені п. 5.4 ст. 5 договору іпотеки, застосовуються виключно в позасудовому порядку, а отже висловлювання відповідача про те, що договором іпотеки не передбачено застережень про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому в останнього відсутнє право звернути стягнення на предмет іпотеки є помилковим. Також позивач вважає, що твердження відповідача про те, що квартира [ADDRESS] , яка перебуває у його власності з 2000 року на підставі договору дарування і була придбана не за рахунок кредиту, є єдиним житлом родини, не відповідають дійсності, адже будинок [ADDRESS] належав [PERSON] та був відчужений ним за договором дарування на користь його ( [PERSON] ) дочки, а отже, до укладення правочину з його дарування вказаний будинок виступав як інше нерухоме житлове майно [PERSON] . Крім того, 07 червня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] , у якій позивач посилається на необґрунтованість доводів відповідача у відзиві. Зазначає, що позивач хоча і не є стороною оскаржуваного договору дарування, проте через недобросовісну поведінку відповідачів, що проявилася у відчуженні [PERSON] належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з метою уникнення в подальшому відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань, має пряме відношення до виконання судового рішення у даній справі, оскільки відчуження будинку, який виступав як інше нерухоме житлове майно позичальника, істотно ускладнює процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Внаслідок відчуження житлового будинку, який виступав як інше нерухоме житлове майно [PERSON] , були порушені права та інтереси ТОВ «ФК «ФГІ». 14 червня 2021 року від відповідачів надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідачі вказали на раніше повідомлені обставини та додатково зазначили, що посилання позивача на житловий будинок як інше житло родини спростовуються актом депутата Бучанської міської ради Київської області від 09 квітня 2021 року, згідно якого встановлено, що подарований будинок непридатний для проживання. Відповідач [PERSON] зазначає, що позивачем використано неналежний спосіб захисту, оскільки у разі дійсної наявності заборгованості за кредитним договором у позивача є способи захисту прав і матеріальних інтересів без визнання договору дарування недійсним. Визнання договору дарування недійсним не призведе до захисту прав позивача як кредитора, оскільки судові рішення як про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь первісного кредитора чи позивача за кредитним договором, так і про звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутні. [PERSON] зауважує, що посилання позивача у відповіді на відзив на постанови Верховного Суду не можуть бути застосовані до фактичних обставин цієї справи, оскільки у цих постановах факт наявності заборгованості та її розмір були встановлені судовими рішеннями до моменту відчуження боржниками майна. [PERSON] зазначено, що строк виконання кредитного договору від 09 жовтня 2006 року настав достроково на підставі вимоги банку від 16 вересня 2008 року про дострокове погашення кредиту в загальній сумі 74501,88 доларів США. Після настання строку виконання зобов`язань у повному обсязі на підставі вимоги від 16 вересня 2008 року банк не мав права продовжувати нараховувати позичальнику відсотки та неустойку, а мав лише право на стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України, а тому наведений позивачем у позовній заяві розмір заборгованості є недоведеним. Щодо доводів позивача про те, що [PERSON] передбачив несприятливі для себе наслідки у вигляді стягнення залишку суми боргу після звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідач, посилаючись на норми ч. 5 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та правові висновки Верховного Суду, зазначив, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником є недійсними. Тому у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку залишку заборгованості не залишиться. Вважає, що позивачем у заявах по суті справи фактично зазначаються обставини побудовані на припущеннях. Ухвалою суду від 14 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Позивач ТОВ «ФК «ФГІ» свого представника в судове засідання не направив, відповідно до заяви просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Додатково зазначив, що після дострокової вимоги банку у 2008 році до укладення договору дарування житлового будинку не отримував жодних повідомлень ні від банку, ні від нового кредитора. Вимогу позивача про сплату суми заборгованості за кредитним договором отримав вже після укладення вказаного договору дарування. Зауважив, що діяв добросовісно, про нового кредитора нічого не знав, не відчужував будинок у межах строків позовної давності. Наголосив, що договір дарування укладено навіть більше ніж через три роки після строку на який було надано кредит. Зауважив, що він мав намір подарувати вказаний будинок доньці коли їй виповнилося 18 років, але у зв`язку із відсутністю на той час грошей це відбулось на рік пізніше. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Топольський В.О. позов не визнав, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Третя особа - державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Н.Г. у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - адвоката Топольського В.О., дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 09 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 116/П/99/2006-840, згідно з яким останньому було надано споживчий кредит в сумі 62 000 доларів США зі платою 11 % річних строком до 09 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 91-92). На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 09 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 98-99). Того ж дня між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] і [PERSON] було укладено договори поруки, за якими [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися перед банком відповідати по борговим зобов`язанням [PERSON] за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року (т. 1 а.с.191-192, 193-194). 16 вересня 2008 року за вих. № 6472/05-01 ВАТ «КБ «Надра» надіслало на адресу [PERSON] вимогу про виконання у семиденний строк, з моменту отримання цієї вимоги, зобов`язань позичальника за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року (т. 1 а.с. 195-199). 22 грудня 2010 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 116/П/99/2006-840 від 09 жовтня 2006 року, згідно з якою сторони домовилися викласти кредитний договір в іншій редакції, не змінюючи умов договору щодо суми кредиту, сплати відсотків та строку повернення кредиту (т. 1 а.с. 93-97). 07 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «ФГІ» укладено договір № GL3N217046_ПВ216 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «ФГІ» право вимоги за кредитним договором № 116/П/99/2006-840, договором іпотеки та договорами поруки від 09 жовтня 2006 року (т. 1 а.с. 101-104, 100). 20 липня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» направило [PERSON] вимогу про усунення порушення умов кредитного договору № 116/П/99/2006-840 (т. 1 а.с. 105-106). Вказане поштове відправлення не було вручено адресату та 06 серпня 2020 року повернуто відправнику (ТОВ «ФК «ФГІ») із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1 а.с. 28). 31 липня 2020 року [PERSON] уклав договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3-264, згідно до якого подарував [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 2). Вказаний будинок належав [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2007 року (т.2 а.с. 4-6). При посвідченні спірного договору дарування державним нотаріусом було перевірено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в яких були відсутні заборони на відчуження спірного майна. Державним нотаріусом також перевірено інформацію з Єдиного реєстру боржників, у якому були відсутні дані про [PERSON] як боржника (т. 2 а.с. 8-10, 13). 31 липня 2020 року державним нотаріусом Бочковою Н.Г., внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок на підставі договору дарування, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53394971 від 31.07.2020 (т. 2 а.с. 18). 25 серпня 2020 року ТОВ «ФК «ФГІ» повторно направило [PERSON] вимогу про усунення порушення умов кредитного договору № 116/П/99/2006-840 (т. 1 а.с. 108-109). Вказане поштове відправлення отримано [PERSON] 26 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 110). У судовому засіданні відповідач [PERSON] стверджував, що з 2010 року та до 26 серпня 2020 року не отримував жодних вимог про повернення суми заборгованості за кредитним договором. Позови та рішення щодо стягнення з нього суми заборгованості за вказаним кредитним договором також відсутні. Відповідач [PERSON] зазначив, що будинок перебував у його власності з 2007 року, він не вчиняв будь-яких дій щодо відчуження вказаного будинку у період можливих вимог банку до нього. Будинок подарував дочці коли їй виповнилося 18 років. Зауважив, що будинок є непридатним до проживання, що підтверджується актом депутата Бучанської міської ради від 09 квітня 2021 року (а.с.153 т. 2), а цінністю цього подарунку є місце розташування земельної ділянки на якій і розташований будинок. Оскільки будинок є непридатним до проживання, його не можна вважати іншим нерухомим житловим майном. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно статті 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Для визнання правочину фіктивним потрібно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Як зазначалося вище, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Судом встановлено, що договір дарування укладено сторонами у належній формі, відповідач [PERSON] зареєструвала за собою право власності на вказаний будинок та отримала ключі від будинку. Позивачем не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, а натомість встановлено, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. Посилання позивача на те, що спірний правочин укладено [PERSON] з метою уникнення боргових зобов`язань за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки виконання кредитного договору від 09 жовтня 2006 року було забезпечено укладенням договору іпотеки, предметом якого стала квартира за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира не була предметом відчуження за оскаржуваним договором у цій справі, а наведені підстави не свідчать про фіктивність укладеного правочину. Житловий будинок, який було подаровано відповідачем [PERSON] своїй доньці не є предметом іпотеки. Кредит надавався відповідачу [PERSON] на споживчі цілі. Спірний будинок придбано [PERSON] пізніше ніж ним отримано кредит, що свідчить про те, що банк, укладаючи із позичальником кредитний договір не міг розраховувати на вказаний будинок для забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором. Зі встановлених судом обставин також вбачається, що з моменту пред`явлення банком позичальнику дострокової вимоги про виконання кредитних зобов`язань (16 вересня 2008 року) до укладення оспорюваного договору дарування (31 липня 2020 року) минуло більше 11 років, а з моменту закінчення строку кредитування (09 жовтня 2016 року) - минуло більше 3 років. При цьому позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що з моменту пред`явлення позичальнику дострокової вимоги або з моменту укладення між банком і позичальником додаткової угоди (22 грудня 2010 року), банком або новим кредитором до 2020 року вчинялись будь-які дії щодо направлення вимог до позичальника про виконання кредитних зобов`язань або щодо звернення із відповідними позовами до суду. Фактично у матеріалах справи відсутні докази щодо наміру кредитора у період з 2010 року по 20 липня 2020 року (більше 9 років) стягнути з позичальника кредитну заборгованість. Вимогу нового кредитора ТОВ «ФК «ФГІ» за кредитним договором № 116/П/99/2006-840 відповідач [PERSON] отримав після укладення 31 липня 2020 року оспорюваного договору дарування, а саме 26 серпня 2020 року. Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору (31 липня 2020 року) [PERSON] був власником вказаного будинку, мав право розпоряджатися ним на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, не є предметом іпотеки, жодних рішень судів про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року, строк виконання якого визначений до 09 жовтня 2016 року, позивачем не надано, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про обізнаність [PERSON] щодо вимог нового кредитора за вказаним кредитним договором, відтак дії [PERSON] , який подарував будинок, що належав йому на праві власності з 2007 року, через 11 років після дострокової вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та через 3 роки після закінчення строку кредитування, не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою відповідача [PERSON] . З урахування наведеного, а також відсутності необхідних ознак фіктивності оспорюваного договору дарування, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed