Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] , внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законодавством строки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є одноосібним власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрований також відповідач по справі, який не проживає в даному будинку вже більше 10 років, участі в його утриманні не бере, комунальні послуги не сплачує. Він доводиться родичем попереднього власника будинку, в якого він його придбав. Відповідач мешкає в Німеччині. Прописка відповідача є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивач звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, у позовній заяві просить розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач двічі в судові засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи, в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України, належно повідомлений, причини неявки не повідомив. У встановлений судом строк відзив на позов не подано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію позивача, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 10.07.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7-8). В даному житловому будинку зареєстрований, в тому числі, відповідач по справі, який не проживає у зазначеному житловому будинку більше десяти років. Він проживає з матір`ю у Німеччині, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області №1355 від 13.10.2020 та актом обстеження наявності проживання [PERSON] , [INFO] (а.с.9-10) Відповідач не є членом сім`ї позивача, родичем йому не доводиться. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку з будинку, що є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, останній звернувся до суду з даним позовом Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв`язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається займане приміщення у випадках і в межах строків, встановлених ст.71 цього Кодексу. Ч.1 ст. 71 цього Кодексу визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Крім того, п.5 ч.1 ст.406 ЦК України визначає, що сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. А ч.2 зазначеної статті передбачає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи той факт, що відповідач не є членом сім`ї позивача, відсутній понад десять років у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, комунальні платежі не сплачує та не несе жодних витрат по обслуговуванню зазначеного будинку, його реєстрація у даному житловому будинку є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020р. № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» у Київській області утворено Білоцерківський район (з адміністративним центром у місті Біла Церква) у складі територій Білоцерківської міської, Володарської селищної, Гребінківської селищної, Ковалівської сільської, Маловільшанської сільської, Медвинської сільської, Рокитнянської селищної, Сквирської міської, Ставищенської селищної, Таращанської міської, Тетіївської міської, Узинської міської, Фурсівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України; при цьому Таращанський район Київської області ліквідовано. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020р. №715-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» до Таращанської міської територіальної громади увійшла, в тому числі Лучанська сільська територіальна громада. Понесені позивачем витрати на сплату судового збору, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved