Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що їй належав на праві власності будинок 31 по вулиці Юних Ленінців у місті Дніпро. 13.01.2014 р. вона уклала договір купівлі-продажу з [PERSON], уявляючи, що укладає договір довічного утримання, оскільки була введена в оману відповідачем та його матерію - [PERSON] Оскільки під час укладання договору відповідач не був присутній, за нього договір підписала його мати, розрахунки між сторонами не проведено, на підставі ст.230 ЦК України просить визнати договір купівлі-продажу недійсним. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в задоволені позову, оскільки вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими. Відповідач був присутній при підписанні договору купівлі - продажу, розрахувався з позивачем по договору, нотаріус роз'яснив зміст правочину та сторони добровільно, особисто підписали договір купівлі - продажу. Представник третій особи - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Позивач та відповідач звернулися до нотаріуса із питанням щодо укладення договору купівлі-продажу будинку. Вона надала їм відповідні розяснення, пояснила, які документи необхідно зібрати для посвідчення зазначеного договору. 13.01.2014 р. нотаріус підготувала проект договору купівлі-продажу житлового будинку, позивач та відповідач були присутні при вчиненні нотаріальних дій. Вона роз'яснила сторонам зміст правочину, пересвідчилась у розрахунках між сторонами та з дотриманням норм діючого законодавства посвідчила договір купівлі - продажу, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.01.2014 року було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння 31 по вул.Юних Ленінців у м.Дніпро ВТО№110881, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON], іменована як продавець, з однієї сторони та [PERSON], іменований як покупець, з другої сторони уклали цей договір, де продавець передає, а покупець приймає за 147 100,00 коп. домоволодіння за адресою: вул.Юних Ленінців буд.31 у м.Дніпрі, загальною площею 97,3 кв.м, житловою площею 55,6 кв.м., розташоване на земельній ділянці розміром 588 кв.м. Вказаний договір був підписаний сторонами. Згідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є подія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину. Як визначає п.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Договір в силу приписів ст.638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу, в тому числі, нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Посилання в судовому засіданні представника позивача, що договір купівлі-продажу було укладено під впливом обману, що вплинуло на волевиявлення позивача, що є підставою для визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу недійсним на підставі ст.230 ЦК України, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Укладення правочину під впливом обману завжди потребує наявності умислу однієї зі сторін. Відсутність умислу з боку відповідача підтверджується тим, що до теперішнього часу позивач зареєстрована та фактично проживає у відчуженому домоволодінні, про що не заперечував в судовому засіданні представник позивача. Також судом встановлено, що позивач на час укладання оскаржувального договору сприймала зміст договору, що укладала та розуміла значення своїх дій, наполягала на укладанні договору та суд приймає твердження представника відповідача, що позивач бажала саме продати будинок відповідачу і виїхати до сестри в АР Крим, але в силу політичних обставин не змогла цього зробити. Бажання позивача продати будинок підтверджуються також поясненнями представника нотаріуса в судовому засіданні. Також представник нотаріуса пояснила, що позивачу було роз'яснено зміст ст.ст.229,230,231,233,655,657 ЦК України і законодавство щодо змісту правових наслідків правочину, що підтверджується особистим підписом позивача в оскаржувальному правочині. Крім того, нотаріусом було зачитано вголос текст договору, встановлені дієздатність сторін та проведення відповідних розрахунків по договору. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння від 13.01.2014 року є такими, що\~не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача понесених судових витрат при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed