Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], ТОВ телерадіокомпанія «МістТБ», ТОВ «Західна інформаційна корпорація», в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», наступну інформацію: «…[INFO] Поширена недостовірна інформація не є оціночними судженнями, а є твердженнями про факти, оскільки не містить припущень чи вказівки на чиюсь особисту думку, в ній відсутнє використання мовно-стилістичних засобів. Також, позивач вказує на те, що спростування, поширеної інформації, має здійснюватися шляхом оприлюднення такого спростування в ефірі Телеканалу «ZIK» під час транслювання передачі «[INFO]» та цього ж дня на веб-сайті http://zik.ua/ шляхом розміщення відеозаписів та публікації, оскільки спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Ухвалою від 05.01.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засіданні. 05.03.2018 року представник відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Міст ТБ» подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що спірну інформацію було поширено [PERSON], яка не є представником ТОВ телерадіокомпанія «Міст ТБ», а тому немає підстав для їх відповідальності за поширення спірної інформації. 13.04.2018 представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов, в якому представник відповідача теж просив відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на його необґрунтованість, та безпідставність, вказуючи те, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, що спірна інформація транслювалася в ефірі телеканалу «ZIK». Диск, що подав позивач із відеозаписом, на якому вбачається, що [PERSON], нібито, оголошує інформацію, не є допустимим доказом, оскільки з вказаного диску не можливо встановити де та як здійснювався цей відеозапис, чи не піддавався цей відеозапис монтажу та підробці нарізних фраз відповідача [PERSON] із загального контексту всієї інформації. Представник посилаючись на ст. 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» зазначив, що позивач повинен був звернутися до телеканалу «ZIK», який здійснював поширення такої інформації в своєму телевізійному ефірі, та отримати оригінальну відеофонограму, лише в такому випадку даний доказ був би належним та допустимим. Позивач також не надав доказів про те, хто з трьох відповідачів є власниками веб-сайту в мережі Інтернет на якому розміщена спірна інформація. Крім того, зі змісту оскаржуваної інформації не вбачається, що вона стосується саме позивача та у позові ним не доведено зворотнього. Також, позивачем не наведено обгрунтування та не надано до позову жодного доказу, що саме інформацію, яку він просить спростувати завдала шкоди його ділової репутації або ділової репутації телеканалу «112 Україна». 06.06.2018 року представник позивача подала до суду відповідь на відзиви відповідачів, в яких вважає, що наведені відповідачами заперечення є необгрунтованими, та такими, що не містять посилань на допустимі докази або правові норми і на увагу не заслуговують. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав вказаних в позовній заяві та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Представник відповідача ТОВ телерадіокомпанія «МістТБ» в судове засідання не з'явився, подав до суду відзив на позовну заяву. Відповідач ТОВ «Західна інформаційна корпорація» в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд заслухавши думку представників, дослідивши матеріали цивільної справи, переглянувши диск з відеозаписом інтерв'ю відповідача [PERSON], дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом під час розгляду справи, [INFO] року народний депутат України [PERSON] надала інтерв'ю в передачі «[INFO]» в ефірі телеканалу «ZIK», під час якого озвучила наступну інформацію: [INFO]». [INFO] року відеозапис інтерв'ю [PERSON] був розміщений в мережі Інтернет, що підтверджується копіями веб-сторінок з інтернет ресурсу http://zik.ua/. Розповсюдження саме вищевказаної інформації було перевірено судом, шляхом відтворення запису вказаної програми, що поширена в мережі Інтернет. Відповідно до статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч.1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Статтями 94, 201, 299 ЦК України гарантовано право на недоторканність ділової репутації юридичної особи, а також судовий захист цього права. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 4,7 ст. 277 ЦК України). Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичних даних, критика, оцінка, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів вживання гіпербол, алегорій, сатири) оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. В п. 46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року Суд вказав, що «Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У зв'язку з цим Суд зауважив, що факти, на яких пан Лінгенс ґрунтував свої оціночні судження, були незаперечними, як і його добросовісність. ... Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу (про обов'язок підтвердження відомостей) неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. У п.76 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фельдек проти Словакії» Суд встановив, що «У випадку, коли сказане зводиться до оціночного судження, питання про пропорційність втручання у здійснення прав вирішується залежно від того, чи підкріплено це оціночне судження достатніми фактами». Отже, у сенсі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, зі змісту оскаржуваної інформації не вбачається, що вислови відповідача [PERSON], стосувалися саме позивача ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ». Зазначення у виступу: «[INFO]» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов'язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагменту програми чи передачі або надати копію запису фрагменту з відповідною оплатою. В статті 78 ЦПК України, вказано, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено та надано суду доказів того, що [PERSON] в інтерв'ю в передачі «[INFO]» в ефірі телеканалу «ZIK» [INFO] року, висловлювалась саме про ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ», як і не надано належних і достовірних доказів, а саме оригінальної відеофонограми телеканалу «ZIK», який здійснював поширення такої інформації в своєму телевізійному ефірі. Також суд зазначає, що спростування висловлень відповідача порушуватиме його право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, що гарантовано ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що інформація, яка була висловлена відповідачем [PERSON], є оціночним судженням, а тому, за змістом ЦК України та Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed