Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 20.08.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № К2V4AN24280467, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 16948,49 доларів США строком до 19.08.2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом, а відповідач зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленими кредитним договором, але своїх зобовязань не виконав, станом на 03.06.2016 року позичальник має заборгованість перед банком в сумі 43354,90 доларів США, яка складається: 6853,92 доларів США - заборгованість за кредитом, 4894,72 доларів США заборгованість по процентах, 2430,77 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 29175,49 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, 9,98 доларів США штраф /фіксована частина/, 1149,06 доларів США штраф /процентна складова/. 25.03.2013 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за даним кредитним договором в сумі 20373,63 долари США, а тому різниця становить 22981,27 доларів США та штрафи. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, на підставі якого поручитель відповідає перед кредитором за належне виконання зобовязань позичальником в повному обсязі. Позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 24140,31 долар США, що за офіційним курсом НБУ 25,05 грн. кладає 604 714 грн.85 коп., стягнути з відповідачів солідарно судовий збір. В судове засідання представник позивача не зявився, надав письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника банку, в якому вказано на те, що позивач позов підтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі до суду також не зявилися, хоча неодноразово повідомлялися про час розгляду справи належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення відповідачам повісток про виклик до суду, причини неявки суду невідомі, заяв щодо розгляду справи без участі відповідачів не надходило, а тому на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України суд вважав за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідачів за письмовим клопотанням представника позивача. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 20.08.2008 року було укладено кредитно-заставний договір № К2V4AN24280467, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти на строк до 19.08.2015 року у розмірі 16948,49 доларів США на наступні цілі: у розмірі 15520,64 доларів США на придбання автомобіля, решта - на оплату страхових платежів та винагороди за надання фінансового інструменту, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15,00 % річних, що стверджується копією кредитного договору /розділ 17 «Особливі умови»/. Періодом сплати вважати період з 24 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором /за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту/ здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти /щомісячний платіж/ у сумі згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, винагородою. Кредит надається в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, пені, комісії. Так, згідно п.14.3 договору, при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. За умовами договору сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Як вбачається з копії кредитного договору, позичальник його підписав, що свідчить про те, що сторони погодили всі істотні умови договору, які влаштовували відповідача при укладенні цього договору. В суді також було встановлено, що позичальник не виконав умови договору щодо своєчасної сплати щомісячного платежу на погашення кредиту. Наведене підтверджується розрахунком заборгованості за договором, який було проведено позивачем станом на 03.06.2016 року, згідно розрахунку останній платіж на погашення кредиту внесено 27.02.2009 року. Сума заборгованості згідно розрахунку складає 43354,90 доларів США, а саме: 6853,92 доларів США - заборгованість за кредитом, 4894,72 доларів США заборгованість по процентах, 2430,77 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 29175,49 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. В судовому засідання також встановлено, що згідно заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2013 року, яке набрало чинності 05.04.2013 року, з [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вказаним вище кредитним договором у сумі 162 846 грн.43 коп., що еквівалентно 20373,63 долари США, що слідує з копії цього рішення. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що від загальної суми заборгованості станом на 03.06.2016 року позивач віднімає заборгованість в сумі 20373,63 долари США, яку було стягнуто за рішенням суду, різниця становить 22981,27 доларів США, крім того, позивачем нараховано штрафи : 9,98 доларів США /фіксована частина/+ 1149,06 доларів США /процентна складова/, всього 24140,31 долар США, що за курсом НБУ станом на 03.06.2016 року /25,05/ складає 604 714 грн.85 коп. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як розяснено в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. З матеріалів справи вбачається, що в порядку забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 20.08.2008 року було укладено договір поруки № К2V4AN24280467, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, що стверджується копією договору поруки. В п.3 договору поруки зазначено, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. У випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники /п.4 договору поруки/. Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. За ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. За ст.627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 \~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Отже, якщо сторонами договору досягнуто домовленості з усіх його умов, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору. Але з матеріалів справи вбачається, що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська при постановленні рішення 25.03.2013 року було відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову до поручителя [PERSON] з підстав, передбачених ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки кредитором не було предявлено вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, про що свідчить копія вказаного рішення суду. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд також враховує наступне. За ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, строк дії поруки не встановлений, оскільки п.11 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Правовий аналіз зазначеної вище норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти, як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Саме таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14), яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування. [PERSON] судом м. Дніпропетровська в рішенні від 25.03.2013 року було вже встановлено, що право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного боржником зобовязання щодо повернення кредиту виникло у кредитора з моменту виникнення заборгованості [PERSON] -30.12.2008 року. Отже, з врахуванням приписів вищенаведених правових норм та встановлених обставин, суд вважає за можливе відмовити в позові до поручителя, оскільки кредитором не було предявлено вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. В позовній заяві позивач просить суд стягнути заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті. За ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, згідно Закону України «Про виконавче провадження» рішення судів про стягнення коштів в іноземній валюті підлягають виконанню таким же чином, як і про стягнення коштів в гривнях. Згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. В постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року викладено правову позицію стосовно того, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що позивач має банківську ліцензію на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» , тобто, на здійснення валютних операцій. Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості в іноземній валюті є обгрунтованими. Банком нараховано до сплати штраф у розмірі 9,98 доларів США /фіксована частина/ та 1149,06 доларів США /процентна складова/. Згідно з п.14.9 кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми невиконаного зобовязання. Відповідно до норм ст.549 ЦК України штраф і пеня є різновидами неустойки, як одного із видів відповідальності за неналежне виконання зобовязань. Так, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Але в даному випадку банком нараховано пеню і штраф фактично за одні і ті ж самі порушення за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, що суд вважає неправомірним, оскільки за ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, в розрахунку заборгованості не зазначено, за яке саме порушення нараховано штраф, не вказано на це і в позовній заяві. А тому суд вважає, що не підлягає стягненню з відповідача на користь банку штраф, вказаний у розрахунку заборгованості. З матеріалів справи також вбачається, що 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в звязку зі зміною найменування юридичної особи, що стверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи. А як передбачено п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» /нова редакція/, ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», що стверджується випискою зі Статуту банку. Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 22981,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ /25,05 грн./ становить 575 680 грн.81 коп. На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України, ст.4 Закону України Про судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача і судові витрати по справі, а саме: судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 8635 грн.21 коп. /575 680,81 грн. Х 1,5 % : 100/.

Outcome: partial