Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд усунути власнику квартири [ADDRESS] - [PERSON] перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом виселення з неї відповідача [PERSON] та інших осіб, що проживають там з її дозволу чи згоди або без такого дозволу (згоди), а також звільнення квартири від їхніх речей та майна: меблів, побутової техніки, документів, особистих речей, тварин, рослин тощо. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 28.09.2010 він придбав у [PERSON] вищевказану квартиру, про що між ними був укладений договір купівлі- продажу. Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу [PERSON] зобов'язувався до 28.12.2010 повністю звільнити квартиру та зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, які зареєстровані у цій квартирі. Однак, [PERSON] порушив свої зобов'язання зі звільнення майна та продовжував безпідставно користуватися цією квартирою. Тому [PERSON] був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, усунення з його боку перешкод в користуванні квартирою новим власником і примусове виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.11.2016 у справі № 639/1948/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.08.2017 частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.11.2016 змінено. Судом апеляційної інстанції вирішено в частині відмови у позові про визнання особи такою, що втратила право користування та усунення перешкод у користуванні власністю, виселення рішення суду скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення та усунення перешкод у користуванні власністю, виселення без надання іншого житла - задовольнити. Визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS]. Виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS]. Під час розгляду вказаної справи у апеляційному суді Харківської області з її матеріалів позивачеві стало відомо, що окрім [PERSON] у квартирі зареєстрована та проживає його дружина - [PERSON]. Позивач зазначає, що, гарантуючи захист права власності, законодавство України надає власникові право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть якби ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Аналіз змісту норм цивільного та житлового законодавств свідчить про те, що припинення права власності [PERSON] на квартиру припиняє і його право користування квартирою й для дружини останнього - [PERSON] [PERSON] вказує, що відповідач не є членом його сім'ї і не має права користуватися квартирою відповідно до положень цивільного законодавства, жодних усних або письмових домовленостей чи правочинів на проживання [PERSON] в належній позивачу квартирі останній не укладав, згоду на її проживання не надавав. Позивач впевнений, що інших підстав для проживання відповідача у зазначеній вище квартирі не існує. При цьому, на глибоке переконання позивача, проживання в належному йому на праві власності житлі сторонніх осіб перешкоджає йому володіти і вільно користуватися ним, що призводить до порушення його права власності згідно норм матеріального права. До того ж, окрім перешкод у володінні та користуванні своїм житлом, позивач зазнає незручностей та ймовірних у майбутньому втрат у зв'язку з накопиченням відповідачем боргів за користування в належній [PERSON] квартирі послугами підприємств з надання комунальних послуг та можливим відключенням такими підприємствами в подальшому житлового приміщення від мережі постачання своїх послуг. В будь-якому разі, як зазначає позивач, відповідач [PERSON] порушує права та законні інтереси [PERSON] як власника майна, спричиняє йому прямі та опосередковані збитки, наносить втрату та недоотримання вигоди. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Ухвалою суду від 06.12.2017 задоволено заяву позивача про витребування доказів та витребувано з Відділу реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова інформацію стосовно всіх осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS]; витребувано з дільниці № 43 КП «Жилкомсервіс» інформацію стосовно всіх осіб, які проживають за вказаною адресою, а також стосовно всіх осіб, на яких нараховується плата за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-27). Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2010, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Малаховою Г. І. та зареєстрованого у реєстрі за № 88, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 5-6), що також підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 7). За умовами п. 5 Договору продавець [PERSON] стверджував, що до 28.12.2010 квартира буде повністю звільнена та до цього ж строку будуть зняті з реєстраційного обліку (виписані) всі зареєстровані у відчужуваному майні особи (а.с. 5-6), що також встановлено рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.08.2017 (а.с. 9-10). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 08.12.2017 № 0003252-2017, наданої відділом реєстрації місця проживання у Новобаварському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO] (а.с. 37). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом вказаних норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначений висновок був зроблений Верховним судом України 30.11.2016 по справі № 6-709цс16. Оскільки проживання відповідача порушує права власника, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Однак, суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог щодо виселення інших осіб, які проживають в спірній квартирі, з дозволу відповідача чи згоди або без такого дозволу (згоди), а також звільнення квартири від їхніх речей та майна, у зв'язку із відсутністю таких підстав, адже жодного доказу на підтвердження факту проживання інших осіб, окрім [PERSON], в квартирі [ADDRESS] матеріали справи не містять. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо часткового задоволення вимог позивача та виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS], з усуненням позивачеві перешкоди у здійсненні права власності. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] сплачений позивачем, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 2), судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: partial