Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, за час яких у сторін народився син [PERSON], [INFO]. З січня 2014 року сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Позивач має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання, проживає з матір'ю, яка допомагає піклуватися про дитину. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина. Син народився та весь час проживав в м. Новомосковськ де є всі умови для його всебічного розвитку, відвідує дитячий садок, спортивні секції та розвиваючі гуртки. Оскільки між сторонами не досягнуто остаточної згоди щодо виховання дитини, виник спір щодо місця проживання малолітнього сина. Відповідач є громадянкою Російської Федерації, яка проживає у [ADDRESS], не має і не може створити належних умов для виховання та розвитку дитини. До судового засідання надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та відсутності заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, підстав неявки не повідомив, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи, згідно поданої заяви не заперечувала проти визначення місця проживання дитини разом із позивачем, просила розглядати справу за її відсутності, долучила до заяви висновок Органу опіки та піклування. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.6/. З січня 2014 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. [PERSON] проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] перешкоджає вільному спілкуванню матері та сина. [PERSON] бажає піклуватися про сина, проводити з ним час, брати участь у його вихованні. Вона матеріально забезпечена. За місцем проживання характеризується позитивно. Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 236 від 24 червня 2014 року визначено час спілкування [PERSON] з сином, [PERSON] щотижня в суботу та неділю з 10.00 години до 18.00 години в присутності [PERSON] /а.с.8/. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.5,6,7,8 ст.7 Сімейного кодексу України учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно ч.1 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно п. 72 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за встановленою. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Абзацом 7 п. 72 Порядку, також визначено, що після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Новомосковської міської ради про визначення місця проживання [PERSON] від 19 вересня 2014 року № 3369, Виконавчий комітет Новомосковської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом із батьком. Також, з поданого висновку вбачається, що дитина проживає в окремій кімнаті разом з батьком. Її житлова площа близько 12 кв.м. В кімнаті зроблений ремонт. В цій кімнаті є шафа для одягу, ліжко. В будинку є місце для фізичних занять, розвитку, відпочинку. Для хлопчика є іграшки, книжки, велосипед, постільна білизна. З місця проживання родина [PERSON] характеризується позитивно. Дитина відвідує ДНЗ № 3 «Ромашка». З 01 листопада 2010 року за станом здоров'я дитини спостерігають лікарі ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини». З червня 2014 року дитина влаштована на заняття з плавання. Дитина розвинута, контактна, спокійна, уже прив'язана до батька, бабусі та дідуся. [PERSON] займається комерційною діяльністю, спиртними напоями не зловживає, матеріально забезпечений. З урахуванням вищезазначеного судом не вбачається будь-яких достатніх підстав які б зумовлювали на теперішній час необхідність змінювати місце проживання дитини з її матір'ю, в той час як батько дитини при її вихованні в повній мірі забезпечує її матеріальними благами та позитивно сприяє розвитку дитини як особистості. Підстав, які-б вказували на бажання дитини проживати з матір`ю, інших підстав, визначених ст.161 СК України, як перешкоди для проживання дитини разом із позивачем судом не встановлено, внаслідок чого суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із батьком - [PERSON] Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON], суд доходить наступного висновку. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки судом визначено місце проживання дитини - разом із батьком, відсутність доказів того, що відповідач має мінливий і нерегулярний дохід, наявність у позивача права на отримання аліментів на утримання малолітньої дитини, відсутність доказів на підтвердження того, що відповідач, за своїм матеріальним становищем або станом здоров`я не може сплачувати аліменти чи має на утриманні інших дітей, або непрацездатних осіб та враховуючи стан здоров`я дитини вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, однак не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на положення ст.192 СК України, згідно якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст.88 ЦПК України, згідно якої з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню сплачений останнім при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved