Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, про визначення порядку користування спільним майном, посилаючись на те, що сторони в рівних частинах є співвласниками двохкімнатної квартири. За час спільного проживання сторін [PERSON] та [PERSON] , які перебували в шлюбі, користувалися квартирою разом із дітьми - [PERSON] , 1994 року народження, та [PERSON] , 2005 року народження. В подальшому шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] були припинені і фактично спільною квартирою почали користуватися дві сім`ї. Разом з тим, добровільно домовитись про користування спільним майном не виявляється можливим, у зв`язку з неприязними відносинами сторін, які склалися протягом життя, негативним ставленням відповідачів по відношенню до позивача та оплатою за комунальні послуги, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач просить виділити йому у користування разом із донькою на двох маленьку кімнату, а відповідачам велику кімнату, місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та пояснив, що спільне життя між ним та [PERSON] не склалося, що привело до фактичного припинення шлюбних відносин. В наслідок чого у них виникають непорозуміння щодо проживання в квартирі, а саме користування кімнатами та оплати за комунальні послуги. [PERSON] пояснив, що після припинення шлюбних стосунків з [PERSON] проживає із дочкою в більшій кімнаті, а у меншій кімнаті проживають відповідачі. Враховуючи те, що позивач із дочкою перебуває у добрих відносинах, вважає за доцільне визначити порядок користування маленькою кімнатою за ними. Також позивач просить визначити порядок користування великою кімнатою за відповідачами, які є співвласниками по 1/3 частині у праві спільної часткової власності. Зазначає, що відповідачі не несуть витрати по утриманню квартири відповідно до своєї частки у спільній частковій власності. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому посилалась на неможливість співвласникам, враховуючи рівність часток кожного, в такий спосіб визначити порядок користування квартирою. Відповідач також звернулася до суду з зустрічним позовом, який було повернуто останній, оскільки позови містять різний зміст вимог, обставин, які підлягають доказуванню, а також їх спільний розгляд може ускладнити вирішення справи. Позивач відповідь на відзив не надав. В судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, відзиву не надавав, про дати та час розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували та пояснили, що в квартирі позивач останній час не проживає постійно. Після припинення шлюбних відносин, під час перебування позивача вдома будь-яких перешкод в користуванні квартирою не має - двері відчинені. Зазначають, що позивач має іншу сім`ю та справжній конфлікт створює він, вирішення якого можливе при поділі майна подружжя у судовому або досудовому порядку. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.09.1992 року. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , та повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 03 квітня 2001 року сторони за договором купівлі-продажу, в рівних долях кожний, набули право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 1446 від 04 квітня 2001 року. Спірна квартира житловою площею 26,1 кв.м. складається з двох кімнат - 10,4 кв.м. і 15,7 кв.м. Учасниками справи визнано, що в квартирі сторони проживали разом. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] в квартирі проживає не постійно. Посилання позивача на те, що він з неповнолітньою донькою хоче проживати в кімнаті площею 10,4 кв.м., а відповідачам має бути виділено в користування кімнату площею 15,7 кв.м., оскільки між ними виникають конфлікти, не можуть бути підставою для задоволення заявлених вимог. Ідеальна доля кожного із співвласників квартири в жилій площі становить 8,7 кв. м., однак кімнат, які б відповідали за площею ідеальним часткам співвласників в квартирі немає. Посилання позивача на доцільність проживання його разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] в кімнаті площею 10,4 кв.м. також не може бути підставою для визначення порядку користування квартирою, оскільки вона не є власником частки в квартирі, а має право користуватися лише часткою, що належить сторонам. Крім того, заселення однієї кімнати особами різної статі, крім подружжя, у запропонованому позивачем порядку користування є недопустимим. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 статті 16 ЦК України). Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи те, що позивач є співвласником вищевказаної квартири, він має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з позову, вимоги його ґрунтуються на тому, що через неприязні стосунки відповідачів із [PERSON] вони не можуть проживати разом в одній оселі, проте такі доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, зокрема спростовуються встановленими обставинами щодо непостійного проживання [PERSON] у спірній квартирі. Що стосується доводів позивача про те, що відповідачі не несуть витрати по утриманню спірної квартири, суд вважає за необхідне зазначити, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК). Отже, якщо відповідач ухиляється від витрат по утриманню майна, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до своєї частки, а зазначені витрати здійснені іншими співвласниками, останні мають право стягнути з відповідача понесені витрати за частку останнього у судовому порядку, шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed