Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 08.05.2007 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 300000 доларів США, строком до 08.05.2037 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано належну відповідачу квартиру [ADDRESS]. Свої зобовязання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, в звязку з чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням суду від 18.02.2015 року. Після прийняття рішення відповідачі на вимогу банку квартиру, що є предметом іпотеки в добровільному порядку не звільнили. На підставі цього, позивач посилаючись на ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України просив суд виселити відповідачів з квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній. Відповідач [PERSON] в судові засідання на неодноразові виклики не зявився, надавши письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову. Інші відповідачі в судові засіданні за викликами не зявились, про причини своєї неявки не повідомили. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, з зазначенням про заперечення третьої особи проти позову банку. Враховуючи неодноразову неявку відповідачів, ненадання суду доказів щодо поважності причин неявки та клопотань про відкладення слухання справи, суд у відповідності до положень ст.169 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності останніх. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи. викладені в письмових запереченнях відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.05.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 300000 доларів США, строком до 30.05.2037 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та [PERSON] 08.05.2007 року було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано належну останньому квартиру [ADDRESS]. В звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором та виниклою заборгованістю, банк звернувся до суду з позовом по звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2015 року. Згідно довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради №7146 від 21.12.2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі. 22.01.2016 року банком на адресу відповідачів було направлено вимогу про звільнення займаної квартири протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги. Проте, відповідачі до теперішнього часу займану квартиру не звільнили. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом ч.ч.1,2 ст.39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз вище зазначених правових норм свідчить про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. За змістом ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнен-ня на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 24.06.2015 року (справа №6-447цс15), від 30.09.2015 року (справа №6-1892 цс15), від 18.03.20015 року (справа №6-39 цс-15) які з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України, є обов'язкові для застосування судами України. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS], що є предметом іпотеки, була придбана відповідачем [PERSON] не за рахунок отриманого від позивача кредиту, оскільки він став власником даного житла на підставі договору дарування від 17.07.2001 року, тобто задовго до укладення з позивачем кредитного договору від 08.05.2007 року, що вбачається з п.33.3 укладеного між сторонами договору іпотеки від 08.05.2007 року, а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено наявності у відповідачів іншого постійного жилого приміщення, яке у відповідності до ч.2 ст.109 ЖК УРСР має бути надане останнім одночасно з виселенням з жилого приміщення, придбаного не за рахунок кредиту (позики) банку, а також враховуючи, що заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалою цього суду від 10.10.2016 року було скасовано на підставі ст.232 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], а відповідні позовні вимоги банку безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл витрат в порядку ст.88 ЦПК України та з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого при подачі позову судового збору слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed