Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: стягнути з державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.09.2019 до дня ухвалення судом рішення; визнати незаконним та скасувати наказ №138-к/тр від 27.09.2019 про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 27.09.2019 через втрату довір`я, на підставі п. 2 ст.41 КЗпПУ; поновити позивача на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»; відшкодувати з державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 06.09.2016 працювала на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Наказом державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 27.09.2019 №138-к/тр позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП. На думку позивача, звільнення її з посади вібулося з грубим порушенням КЗпПУ, та за відсутності підстав, передбачених п. 2 ст. 41 КЗпП. Ухвалою суду від 22.01.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 05.05.2020 відповідач скористався своїм правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на ту обставину, що відповідно до листка непрацездатності позивач мала стати до роботи з 12.09.2019, наступний листок непрацездатності був з 12.09.2019 до 26.09.2019, тому саме 27.09.2019 позивач мала перебувати на своєму робочому місці. На думку відповідача, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, тому підстав для задоволення позову немає. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив. З 06.09.2016 по 27.09.2019 позивач працювала на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». З 14.08.2019 по 30.08.2019 позивач знаходилася на лікарняному. З 02.09.2019 по 11.09.2019 позивач знаходилася на амбулаторному лікуванні. 09.09.2019 позивачем надіслано на офіційну електронну адресу відповідача заяву про надання частини основної та додаткової відпустки за період 2017-2019 р.р. з 12.09.2019 терміном на 30 календарних днів для відновлення здоров`я. Листом від 10.09.2019 відповідачем надано відповідь на вказану заяву, в якій зазначено, що заява щодо надання відпустки буде розглянута після виходу позивача з лікарняного, надання листка непрацездатності та написання заяви про відпустку особисто позивачем. 11.09.2019 позивачем повторно через засоби поштового зв`язку направлено відповідачеві вищезазначену заяву про надання відпустки. Листом від 12.09.2019 відповідачем надано відповідь на вказану заяву, в якій зазначено, що Наказом т.в.о. генерального директора ДП «ЦСЕНСМ» від 13.08.2019 №81 відносно [PERSON] призначено та проводиться службове розслідування, з яким позивач була ознайомлена під особистий підпис 13.08.2019, тому питання щодо надання відпустки буде розглянуто після виходу з лікарняного та надання листка працездатності. 12.09.2019 позивача було госпіталізовано до медичного закладу у зв`язку із загостренням хронічної хвороби. 23.09.2019 позивач звернулася до відповідача із заявою про надання невикористаної відпустки за 2017-2018р.р. та 2018-2019 р.р. з 27.09.2019 загальною тривалістю 48 календарних днів з подальшим звільненням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. Листом від 24.09.2019 відповідачем надано відповідь на вказану заяву, в якій повідомлено позивача, що розгляд питання щодо надання відпустки можливий лише після виходу позивача на роботу та зобов`язано позивача документально підтвердити причини відсутності [PERSON] на роботі з 02.09.2019 з наданням оригіналу листка працездатності. 27.09.2019 позивач надала відповідачу оригінали листків непрацездатності АДФ №710109 від 02.09.2019 по 11.09.2019 та АДФ№710205 з 12.09.2019 по 26.09.2019. 23.09.2019 за результатами службового розслідування стосовно дій головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» комісією складено висновок, в якому зазначено, що Державною аудиторською слжбою України при проведенні ревізії підприємства за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 було зафіксовано ряд системних недоліків у здійсненні фінансово-господарської діяльності підприємства, порушення чинного законодавства в організації бухгалтерського обліку та звітності, відповідальною особою за які є головний бухгалтер [PERSON] . Наказом державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 27.09.2019 №138-к/тр позивача було звільнено 27.09.2019 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП у зв`язку із втратою довір`я. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України встановлено, що крім підстав передбачених ст.40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, у тому числі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1, 2-5, 7 ст. 40, п.2, 3 ст. 41 цього Кодексу може бути проведене лише за згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно ч. 1 ст. 246 КЗпП України первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально - економічні права та інтереси. Пунктом 10 ч. 1 ст. 247 КЗпП України зазначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємствах, установах і організаціях надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Частина 6 ст. 43 КЗпП України зазначає, що якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Згідно ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно з протоколу № 25/04/19-1 від 25.09.2019 професійна спілка державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» надала згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Суду не надано жодних доказів на підтвердження запрошення позивача та його безпосередньої участі на засіданні профспілкового органу, що є порушенням вимог ст. 43 КЗпП України. З наданого протоколу засідання профспілкового органу від 25.09.2019 також не вбачається можливим встановити, чи був позивач запрошеним на дане засідання та чи приймав у ньому участь, а у разі відсутності - не вказано чи була його заява на розгляд даного питання за відсутності позивача чи обставини повідомлення [PERSON] про дати засідань профспілкового органу. Згідно ч. 2, 3 та 5 ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Зважаючи на вищевказане та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд вважає висновок профспілкового органу від 23.09.2019 щодо звільнення позивача недопустимим доказом, оскільки цей доказ отримано з порушенням порядку, встановленого законом. На підставі вказаного висновку комісії, наказом відповідача від 27.09.2019 №138-к/тр позивача звільнено з посади головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 27.09.2019 за винні дії, що дають підстави для втрати довір`я, передбачені п. 2 ст. 41 КЗпП України. Доказів ознайомлення позивача з даним наказом суду не надано. У п. 28. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9 зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2, 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим, при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою. Наведене також узгоджується з правовими позиціями наведеними в постановах Верховного суду України при розгляді справ № 6-1093 цс 15 та № 6- 100 цс 16. Розірвання договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов : 1) безпосереднє обсуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл, тощо), 2) винна дія працівника, 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстав втрати довір`я може вважатися обгрунтованним, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, тощо) вчинив умисно або необережно такі дії, що дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Суд також вважає, що роботодавець, за наявності в сукупності певних обставин, має безумовне право на звільнення працівника з підстав втрати довір`я, однак при цьому, відповідно п. 28. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9 слід врахувати : час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення цього питання. Наведене в свою чергу свідчить про те, що висновок комісії від 23.09.2019 за результатами службового розслідування був складений в період тимчасової непрацездатності позивача, при цьому позивача з даним висновком не ознайомлено, пояснень з приводу службового розслідування відповідачем не вимагалося. Крім того, судом вище вже надано оцінку окремим доказам і зазначено інші порушення під час проведення службового розслідування, що в сукупності дає підстави суду прийти до переконання, що наказ про звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпПу є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки наказ, на підставі якого позивача звільнено з займаної посади підлягає скасованню, позивача слід поновити на посаді. Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У п. 18, абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9 вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. На основі даних, що містяться у розрахункових листах позивача встановлено, що оскільки його останні два місяці роботи є липень та серпень 2019 року, а зарплата нарахована за них відповідачем становить 18 559,39 грн. - за липень, 2 066,67 грн. - за серпень, разом - 20 626,06 грн. Всього 22 робочих днів. Середньоденна заробітна плата за один робочий день становить 937 грн. 55 коп. Виходячи з наведеного середній заробіток підлягає стягненню за період з 28.09.2019 по день ухвалення судового рішення, а саме 30.04.2021. За період з дня звільнення та до дня ухвалення судового рішення минуло 399 робочих днів, а тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.09.2019 по 30.04.2021 в розмірі (937,55 (середньоденний заробіток) х 399 робочих днів) 374 082 грн. 45 коп. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Пунктами 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями), передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується та відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом не встановлено фактів, а позивачем не надано доказів на підтвердження фактів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. У зв`язку із зазначеним позов в цій частині є необґрунтованим і не підлягає задоволенню. Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: partial