Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що відповідач вступив до ОНМедУ та підписав угоду про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. За умовами угоди абітурієнт бере на себе відповідні зобов`язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме - зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менш ніж три роки, замість чого отримують вищу освіту безкоштовно. Утім, після закінчення університету, відповідач, пройшовши інтернатуру, три роки за направленням не відпрацював. На цій підставі позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України суму витрат на весь період навчання 68735грн., суму виплаченої стипендії 17195,82грн. та судові витрати 1921грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали страви, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 27 червня 2009р. між Одеським національним медичним університетом(на той час Одеським державним медичним університетом) та [PERSON] була укладена угода №46, згідно умов якої ОНМедУ прийняв на себе зобов`язання підготувати відповідача за спеціальністю «лікувальна справа» у відповідності з чинними навчальними планами та загальними вимогами за кошти Державного бюджету. Згідно з п. 2.2.3. цієї угоди відповідач зобов`язався прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України й відпрацювати там не менше трьох років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України або відмови відпрацювати там не менше трьох років відповідач зобов`язався відшкодувати до Державного бюджету повну вартість навчання. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] в червні 2015р. закінчив Одеський національний медичний університет, та був направлений комісією по розподілу для проходження інтернатури та подального працевлаштування відповідно до державного замовлення до Лугинської центральної районної лікарні Департаменту хорони здоров`я Житомирської обласної державної адміністрації у якості лікаря-інтерна. Пройшовши інтернатуру, 01.02.2017р. відповідач був переведений на посаду лікаря-онколога в даній лікарні. Разом з тим, вже 14.02.2017р. [PERSON] було звільнено із займаної посади за власним бажанням. Отже, відповідач пройшовши повний курс навчання та отримавши відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти Державного бюджету України, умови договору не виконав, а саме не пропрацював три роки після закінчення інтернатури. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення між сторонами типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 03 липня 2009 року № 72), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Розрахунком економічного відділу Одеського національного медичного університету підтверджено, що за період з 2008-2015р.р. сума витрат на навчання [PERSON] (без врахування стипендіального фонду) складає 68735грн., сума виплаченої стипендії за період з 2008-2014р.р. - 17195,82грн. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У пунктах 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушення відповідачем умов укладеного ним з навчальним закладом договору є безумовною підставою для відшкодування коштів, витрачених за рахунок Державного бюджету України. Отже, позов Одеського національного медичного університету, на фінансування якого впливають й видатки з Державного бюджету України, спрямований на відшкодування й повернення бюджетних коштів безпідставно витрачених та одержаних [PERSON] . За правилами статті 141 ЦПК України, за користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати в розмірі 1921грн.

Outcome: approved