Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-3), який згодом уточнив (а.с.30) та просить постановити рішення, яким: - визнати дійним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 серпня 1985 року, укладеного між ним, [PERSON] та [PERSON] - визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому розташованого за адресою: [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що він є власником вищеназваного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.08.1985 року, укладеного між ним, позивачем та [PERSON]. Позивач зазначає, що він не може зареєструвати своє право власності на даний будинок, оскільки в договорі купівлі-продажу не вказана повна адреса об'єкта нерухомості, а саме вулиця та номер будинку. Крім того, площа домоволодіння вказана «58 кв.м», а в дійсності вона складає 92.2 кв.м, згідно технічного паспорту, виготовленого КП «Болградське БТІ». З цих причин позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки отримав рішення Державної реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції Одеської області про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Позивач в судове засідання не прибув, повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.29). Надав заяву, якою підтримав позовні вимоги та уточнення до них, наполягав на їх задоволенні, та просив справу розглянути у його відсутність (а.с.37). Відповідач в судове засідання не прибув, повідомлений належним чином згідно вимог чинного законодавства (а.с.36). До суду подав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутність (а.с.38). Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено 10.08.1985 року договір купівлі нерухомого майна, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: с. Кубей (колишня назва Червоноармійське), Болградський район, Одеська область, площею 58 кв.м., який посвідчений секретарем Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.5-6). 05 вересня 2003 року на даний житловий будинок виготовлено технічний паспорт КП «Болградське БТІ», в якому зазначено житлова площа будинку [ADDRESS], що належить позивачу - 92.2 кв.м. Жодних відміток про наявність самочинно збудованих споруд в даному домоволодінні в технічному паспорті не має (а.с.7-11). Згідно довідки Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 15.10.2016 року за № 146 позивачу [PERSON], належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. За даними записів по господарської книги № 11, за номером об'єкта по господарського обліку: [NUMBER], закріплений особовий рахунок № 920 (а.с.12). Позивач мав намір здійснити державну реєстрацію права власності на належний йому житловий будинок, проте Державний реєстратор прав на нерухоме майно Нікіта І.В., відмовила у державній реєстрації права власності на приватний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON], з тих підстав, що згідно наданих документів неможливо встановити у зв'язку з чим змінилася та відрізняється площа об'єкта та не вказана повна адреса об'єкта нерухомості, а саме вулиця та номер будинку (а.с.25). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач будучи власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, та з урахуванням довідки Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 15.10.2016 року за № 146 на цей житловий будинок, не може вчинити реєстрацію прав на нерухоме майно, в зв'язку з чим порушуються його права як власника. За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved