Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є донькою [PERSON], який помер [INFO] року. [PERSON], 16.11.2007 року, складено заповіт на користь відповідача, яка є його колишньою дружиною. Вказаний за повіт, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки був вчинений [PERSON] в той час, коли він не усвідомлював значення своїх дій під впливом алкоголю та перебував у нездоровому психічному стані. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позові, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що заповіт посвідчений приватним нотаріусом є дійсним та таким, що відповідає волі заповідача. Немає будь-яких підстав стверджувати, що на час укладання та посвідчення оспорюваного заповіту спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, внаслідок психічного розладу, або у зв'язку з вживанням алкоголю чи інших препаратів. Приватний нотаріус Попова І.В. суду пояснила, що складанню та підписанню заповіту передує консультація, мета якої роз'яснити особі значення певної нотаріальної дії. Заповіт [PERSON] підписував не в день консультації, а пізніше. Він приходив до неї два рази. Перед тим як підписати заповіт, [PERSON] прочитав його в голос, підписав особисто на її екземплярі та на своєму. При цьому зауважила, що дана нотаріальна дія потребує особистої присутності заповідача і вона як нотаріус, перевіряла його адекватність та розуміння, який документ він підписував. Приватний нотаріус Дубовенко В.О. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності за матеріалами, що маються в справі. Під час судового розгляду позивачем були заявлені клопотання про витребування документів щодо стану здоров'я [PERSON], які були задоволені. Також позивачем було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, яке теж було задоволено. В судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про виклик експерта-почеркознавця, який проводив експертизу для надання усних пояснень щодо стану [PERSON] в момент підписання заповіту. В задоволені клопотання було відмовлено, оскільки це питання не відноситься до компетенції експерта-почеркознавця. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 1986 року по 1993 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер [INFO] року, що підтверджується відповідним свідоцтвом. [PERSON] та [PERSON], до смерті останнього, проживали в одній квартирі. За життя [PERSON] зловживав алкогольними напоями. В зв'язку з чим він знаходився під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога з діагнозом: «Психічні та поведінські розлади в результаті вживання алкоголю. Синдром залежності». Був зняти з обліку 31.12.2009 року у зв'язку з відсутністю відомостей. 16 листопада 2007 року [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., що не оспорюється сторонами та підтверджується копією заповіту дослідженого у судовому засіданні. Відповідно до висновку експерта №2044-17 від 30.08.2017 року рукописний текст та підпис від імені [PERSON] в заповіті, викладеному і в нотаріальному бланку і другому примірнику, а також в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, виконані однією особою, під впливом ймовірно внутрішніх «збиваючих» факторів природного характеру, які посилюють збуджуючи процеси (зокрема стан алкогольного сп'яніння тощо). Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У відповідності до положень ст.76 та до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд приймає до уваги твердження позивача, що спадкодавець хворів на хронічний алкоголізм і це підтверджується письмовими доказами, але доказів, що він на момент складання заповіту не усвідомлював своїх дій суду не надано. В судовому засіданні представникам позивача було роз'яснено право на заявлення клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, але вони цим правом не скористались. Оцінивши надані та добуті докази, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про те, що стороною позивача не надано належних та достатніх доказів того, що спірний заповіт, як різновид правочину, вчинений [PERSON] проти його справжньої волі. Враховуючи також, що при складанні спірного заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства щодо змісту та форми правочину, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про визнання спірного заповіту недійсним. Таким чином у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто в даному випадку не відшкодовуються позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed