Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 24 грудня 2012 року о 20.25 год. на 49 км. + 500 метрів автодороги Одеса-Мелітополь [PERSON], перебуваючи з ним у трудових відносинах та керуючи належним йому транспортним засобом КАМАЗ, державний номерний знак [NUMBER] з причепом марки МАЗ, державний номерний знак [NUMBER] не вибрав безпечну швидкість руху, не урахував дорожню обстановку (ожеледиця), не вибрав безпечного інтервалу та скоїв зіткнення з транспортним засобом Сканія, державний знак [NUMBER] з напів- причепом [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], після чого скоїв зіткнення з транспортним засобом Тойота, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], після чого автомобіль Тойота зіткнувся з транспортним засобом ДАФ, державний номерний знак [NUMBER] з причепом, державний номерний знак [NUMBER]( водій [PERSON]), який стояв на узбіччі, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 29 травня 2013 року постановою Березанського районного суду Миколаївської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], ФОП [PERSON], ПАТ «Кримська Страхова компанія», третя особа [PERSON] про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП, було затверджено мирову угоду відповідно до якої ним було передано [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди 21150,00 грн. Посилаючись на те, що після відшкодування ним збитків [PERSON], він має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування, позивач просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування збитків 21150,00 грн. та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини викладені в позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Суду пояснили, що відповідач дійсно працював водієм у позивача. Ним дійсно було скоєно ДТП в результаті якої було пошкоджено декілька автомобілів, але він не звільнявся з роботи до того часу, поки не відшкодував [PERSON] завдану шкоду. Він був присутнім у Комінтернівському суді при розгляді справи, але сума, яку зазначає [PERSON], з ним не погоджувалась і він не знає, чи сплатив її [PERSON] потерпілій. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступного. Трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 11 червня 2012 року, який зареєстровано в Заводському районному центрі зайнятості м. Миколаєва, підтверджується знаходження відповідача у трудових відносинах з позивачем на момент вчинення ним ДТП 24 грудня 2012 року (а.с.62). Постановою Березанського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2013 року відповідача визнано винним у ДТП, яка сталася 24 грудня 2012 року за його участю (а.с.5). З ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року, якою затверджено мирову угоду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Фізичної особи підприємця [PERSON], Приватного Акціонерного Товариства «Кримська страхова компанія», третя особа [PERSON] про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспорної пригоди, моральної шкоди, вбачається відшкодування позивачем завданих збитків [PERSON] в сумі 21150,00грн.(а.с.10-11). У відповідності до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов»язків. Відповідно до положень ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб , які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992р «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов»язків (відшкодування шкоди), в силу норм ЦК відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Оскільки позивач з відповідачем знаходилися у трудових відносинах і шкода, яку позивач відшкодував третій особі, була причинена відповідачем при виконанні ним трудових обов»язків, то при вирішенні даного спору суд керується нормами трудового законодавства. З частини 2 ст.131 КЗпП України вбачається, що працівники зобов»язані бережно ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоди. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них обов»язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За шкоду, заподіяну підприємсту, установі, організації при виконанні трудових обов»язків, працівники, крім працівників,що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч.1 ст.132 КЗпП України). Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов»язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питань, Секретаріату Всесоюзної Центральної ради Професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447\\24. Абзацами 1 та 3 пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» звернути увагу суддів на те, що за правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов»язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Оскільки посада водія, як і виконувана ним робота, до зазначеного переліку не відноситься, то суд доходить до висновку, що на відповідача не може бути покладена повна матеріальна відповідальність. На нього може бути покладена відповідальність тільки в межах середнього місячного заробітку. Доказів наявності підстав, передбачених ст. 134 КЗпП України, для повної матеріальної відповідальності [PERSON] у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини позивачу, позивачем не надано. Середній місячний заробіток [PERSON] обраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95п) зі змінами. Оскільки справа вирішується після звільнення відповідача з роботи у фізичної особи- підприємця [PERSON], то середній місячний заробіток відповідача необхідно обраховувати виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві. З довідки приватного підприємця [PERSON] (а.с.58) вбачається, що середній місячний заробіток [PERSON] перед звільненням складав: червень 2013 року 515,56грн.+ липень 2013 року1160,00 грн.= 1675,56 грн.: 2 місяці = 837,78 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 837,78 грн. в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу. Відповідно до ч.1 ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств , установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (ч.3 ст.136 КЗпП України). Ч.4 ст.232 КЗпП України передбачає розгляд трудових спорів за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах. Для звернення власника чи уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч.3 ст.233 КЗпП України). Як роз»яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 2992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам,організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред»явлення регресного позову. Суд вважає, що строк на протязі якого [PERSON] мав право звернутися до суду з позовом до відповідача почався з 28 жовтня 2014 року, тобто від дня постановлення ухвали Комінтернівським районним судом Одеської області про затвердження мирової угоди відповідно до якої позивачем було відшкодовано збитки, причинені відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки позивач звернувся до суду тільки 28 березня 2016 року, то суд вважає, що ним пропущено річний строк на звернення до суду, який закінчився 28 жовтня 2015 року. Враховуючи, що позивачем пропущено річний строк на звернення до суду з даним позовом, то суд вважає, що в задоволенні позову йому необхідно відмовити. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed