Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до Новопсковського районного суду\~ Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь борг у сумі 4500 грн., суму боргу з урахуванням індексу інфляції у сумі 25\~717 грн. 50 коп., 3% річних у сумі 2025 грн., моральну шкоду у сумі 1500 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послався на те, що він 23.03.2014 передав у володіння відповідачу запчастини, внаслідок чого відповідач написала розписку на суму 4500 грн. із строком повернення коштів через шість місяців. На даний час відповідач гроші не повертає, чим порушує права позивача. Внаслідок таких дій у позивача погіршилось життя, він перебуває у психологічному дискомфорті та стресі, а тому йому спричинено моральної шкоди. Відповідач у запереченні на позов вважає, що позов є необґрунтованим, оскільки позивач надав відповідачу неналежної якості запчастини. У судовому засіданні пояснила, що написала позивачу розписку на суму 4500 грн. Позивач у судовому засіданні просить задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Відповідач заперечила проти позову з підстав, викладених у запереченні, просила у його задоволенні відмовити. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково за таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 23.03.2014 написала розписку, в якій зобовязувалась повернути [PERSON] борг у сумі 4500 грн. протягом шести місяців. Розписка підписана відповідачем у справі власноруч, що не заперечувалось останньою у судовому засіданні та підтверджено факт складання розписки допитаними у судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON] Відповідач своєчасно кошти не повернула, що стало підставою для звернення з даним позовом. Судом встановлено, що фактично правовідносини сторін виникли внаслідок укладання договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або визначену кількість речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розпискою відповідача підтверджується факт отримання ним грошей від позивача у сумі 4500 грн. з терміном повернення протягом шести місяців з дати складання розписки, тобто до 23 вересня 2014 року. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як передбачено у ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, заявлена до стягнення заборгованість у сумі 4500 грн. виникла внаслідок невиконання відповідачем свого зобовязання по своєчасному поверненню грошових коштів. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України). Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання. Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений до\-говором або законом. Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Матеріалами справи доведено прострочення виконання відповідачем зобовязання поверненню коштів та наявність заборгованості у сумі 4500 грн. Відповідач не надав доказів відсутності боргу або своєчасного та повного повернення суми боргу у визначеному позивачем розмірі 4500 грн. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наведеного позивачем у позові розрахунку 3% річних ним обчислені за три місяці 2014 року та за 12 місяців 2015 року. Згідно наданих пояснень позивача у судовому засіданні 3% річних за 2014 рік нараховані за період з 24.09.2014 по 24.11.2014. Судом перевірено наведений у позові розрахунок 3% річних і зроблено висновок про те, що він зроблений не вірно з огляду на таке. Формулою, за якою обчислюються 3% річних є: сума боргу х 3% річних х кількість прострочених днів/365 днів у році х 100%. Як вбачається з наведеного розрахунку позивач зробив помісячне нарахування 3% річних за невірною формулою. Належним розрахунком 3% річних є: - за 2014 рік за період з 24.09.2014 по 24.11.2014 (згідно пояснень позивача), що складає 62 дня: 4500х3х 62/365х100=23 грн.; - за 2015 рік за період з 01.01.2015 по 31.12.2015: 4500х3х365/100х365=135 грн., усього 158 грн. 00 коп. За таких обставин, обґрунтованим розміром 3% річних є 158 грн. 00 коп., який і підлягає задоволенню, в решті вимог про стягнення 3% річних слід відмовити за необґрунтованістю. Судом також перевірений наведений у позові розрахунок інфляційних втрат і зроблено висновок про те, що він зроблений не вірно з огляду на таке. Як пояснив позивач у судовому засіданні інфляційні втрати ним нараховані за вересень листопад 2014 року та за 2015 рік. Відповідно до ст. 530 ЦК України строк виконання зобовязання повернення грошових коштів настав 23.09.2014, тому саме з 24.09.2014 строк виконання зобовязання порушений. Згідно приписів, викладених у листі Верховного Суду № 62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції обчислюється не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня. Таким чином, в даному випадку за 2014 рік інфляційні втрати слід нараховувати з жовтня по листопад 2014 року, індекс інфляції за ці місяці склав 102,4 та 101,9% відповідно; за 2015 рік 143,3%. При цьому суд зазначає, що позивач взагалі не вірно застосував формулу обчислення інфляційних втрат, двічі помноживши строк невиконаного зобовязання (з першу на індекс інфляції за час прострочення, а потім взагалі весь час прострочення у місяцях), що є невірним згідно вимог листа Верховного Суду № 62-97р від 03.04.1997 та порушує ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, інфляційні втрати за вказаний період склали 2228 грн. 73 коп., які підлягають задоволенню, в решті вимог позивача про стягнення інфляційних втрат слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу дією чи бездіяльністю відповідача було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Зокрема, відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 цієї статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт завдання позивачу моральних чи фізичних страждань діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивач незаконно намагається отримати від неї кошти, та про те, що надані їй запчастини є непридатними. Так, факт складання розписки відповідачем не оспорюється, доказів на повернення коштів позивачу відповідач не надала. Правовідносини сторін виникли внаслідок укладення договору позики, а не договору купівлі-продажу. Вимога відповідача про повернення позивачу запчастин у звязку з їх неналежною якістю не стосується предмету даного позову. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частково з підстав викладених вище. При розподілі судових витрат суд виходить з вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України і покладає на сторони судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. При цьому суд виходить з того, що ухвалою суду від 25.03.2016 позивачу було відстрочено сплату судового збору. На час винесення рішення позивач судовий збір сплатив у не повному обсязі. За таких обставин, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача, слід стягнути на користь держави. Судовий збір, пропорційно від вимог позову, у задоволенні яких відмовлено, слід віднести на позивача, стягнувши з нього в дохід держави судовий збір з урахуванням часткової сплати ним судового збору у сумі 51 грн. за квитанцією № 30 від 20.02.2016.

Outcome: partial