Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надає фізичним особам-споживачам житлово-комунальні послуги, що полягають у постачанні природного газу за їх місцем проживання. Правовідносини між позивачем та відповідачкою оформлювались шляхом видачі розрахункової книжки, відкриття особового рахунку №261432 та укладання договору про надання населенню послуг з газопостачання від 17.06.2013 року. В порушення вимог п.п.11,17 «Правил надання населенню послуг з газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 09.12.1999 року, відповідачка належним чином не виконує свої зобовязання з оплати наданих послуг. В звязку з чим, за період з 20.10.2011 року по 31.12.2014 року виникла заборгованість в сумі 565 грн., яку Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз» просило стягнути з відповідачки. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на підстави, викладені в ньому, а також усних та письмових поясненнях, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема в своїх поясненнях в судовому засіданні представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що станом на момент укладення з відповідачкою договору по особовому рахунку існувала заборгованість в сумі 3579 грн. 54 коп., з якою відповідачка погодилась та була зобовязана погасити відповідно до умов п.26 укладеного типового договору. Від цієї суми відраховано кошти, які були сплачені відповідачкою після укладення договору та кошти в сумі 2496 грн. 94 коп., що були стягнути за судовим наказом від 27.10.2011 року з попередніх власників (споживачі послуг) квартири [ADDRESS]. Залишок заборгованості становить суму позовних вимог в розмірі 565 грн. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. При цьому, посилалась на те, що квартира [ADDRESS] нею була придбана 30.04.2013 року, договір з позивачем укладено 17.06.2013 року. Таким чином, у позивача не має ніяких правових підстав для стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання, що виникла у попередніх власників квартири та до виникнення у неї правовідносин із позивачем. Суд заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач здійснює поставку природного газу за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Кірова,88/32, власником якої є відповідачка на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2013 рок. Остання зареєстрована у вказаній квартирі, після її придбання 17.06.2013 року уклала з позивачем типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання та на її імя було переоформлено особовий рахунок №261432. Свобода договору, закріплена у ст.ст.6,627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обовязковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч.3 ст.6 ЦК України). Згідно ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2006 року №938 «Про затвердження типового договору про надання населенню послуг з газопостачання». Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627,630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При цьому суд враховує. що відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до визначення термінів, наведених в ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Таким чином новий власник майна не зобовязаний платити за борги попереднього власника, якщо він не брав на себе обовязку про сплату таких боргів та не був споживачем послуг. Згідно умов договору купівлі-продажу від 30.04.2013 року на відповідачку [PERSON] не переходили обовязки попередніх співвласників квартирі по сплаті житлово-комунальних послуг за минулий час. В звязку з цим, стягнення заявленої позивачем заборгованості в розмірі 565 грн., що фактично виникла з вини попередніх власників квартири [ADDRESS] та до моменту її придбання відповідачкою і укладення нею договору з позивачем, повинно проводитись з попередніх власників, що були споживачами наданих послуг, а не з відповідачки, як нового власника квартири, якій ці послуги не надавались. Відповідачка в силу ст.ст.19,20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» була зобовязана укласти типовий договір з позивачем. В звязку з цим, а також з огляду на положення ст.322 ЦК України, суд вважає безпідставними посилання представника позивача на визнання відповідачкою заборгованості та її обовязку сплатити останню відповідно до умов п.26 укладеного 17.06.2013 року типового договору. Крім того, суд вважає, що умови п.26 типового договору слід тлумачити таким чином, що вони передбачають право споживача укласти з виконавцем договір про реструктуризацію заборгованості, що виникла у споживача на час укладення договору за надані раніше послуги, а не як обовязок споживача при укладенні договору сплатити заборгованість попередніх споживачів, яке про це вказує представник позивача в обґрунтування позовних вимог. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають в повному обсязі. В звязку з відмовою в задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed