Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 08.05.2007 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 300000 доларів США, строком до 08.05.2037 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано належну відповідачу квартиру [ADDRESS]. Свої зобовязання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, в звязку з чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають в квартирі. Під час розгляду справи банк зменшив позовні вимоги та в уточненому позові, заявленому до відповідачів, просив виселити останніх з квартири [ADDRESS], право власності на яку на теперішній час зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного договору. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги про виселення відповідачів з квартири. Відповідачі будучі обізнаними про наявність в провадженні суду розглядаємої цивільної справи в жодне з призначених судових засідань не зявились, правом на подачу заперечень на позов та доказів на пристосування позовних вимог не скористалась. Представник відповідача [PERSON] в призначене на 24.05.2017 року судове засідання не зявився, будучі належним чином повідомленим про день та час слухання справи. Про причини своєї неявки не повідомив. За вказаних вище обставин, суд розцінює дії відповідачів, як зловживання своїми процесуальними правами та вважає за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності останніх. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.05.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 300000 доларів США, строком до 30.05.2037 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та [PERSON] 08.05.2007 року було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано належну останньому квартиру [ADDRESS]. В звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором та виниклою заборгованістю, банк звернувся до суду з позовом по звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення . В подальшому в уточненій позовні заяві, банк зменшив розмір заявлених вимог та просив виселити відповідачів по справі з квартири [ADDRESS]. При цьому, як зазначив представник позивача під час розгляду справи в суді вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки банком не заявляється, оскільки на теперішній час право власності на квартиру зареєстроване за позивачем на умовах іпотечного договору, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вирішуючи питання щодо заявлених та підтриманих позивачем вимог про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, з підстав, передбачених ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку» та з огляду на зазначені вище обставини, суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.109 ЖК УРСР встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За змістом ч.ч.1,2 ст.39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз вище зазначених правових норм свідчить про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст.109 ЖК Української РСР). Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 24.06.2015 року (справа №6-447цс15), від 30.09.2015 року (справа №6-1892 цс15), від 18.03.20015 року (справа №6-39 цс-15) які з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України, є обов'язкові для застосування судами України. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS], що є предметом іпотеки, була придбана відповідачем [PERSON] не за рахунок отриманого від позивача кредиту, оскільки він став власником даного житла на підставі договору дарування від 17.07.2001 року, тобто задовго до укладення з позивачем кредитного договору від 08.05.2007 року, що вбачається з п.33.3 укладеного між сторонами договору іпотеки від 08.05.2007 року, а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено наявності у відповідачів іншого постійного жилого приміщення, яке у відповідності до ч.2 ст.109 ЖК УРСР має бути надане останнім одночасно з виселенням з жилого приміщення, придбаного не за рахунок кредиту (позики) банку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч.2 ст.109 ЖК УРСР, ч.2 ст.39, ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» для виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання ним іншого жилого приміщення. Вирішуючи питання про виселення відповідачів з підстав, передбачених ч.3 ст.109 ЖК УРСР та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» в звязку з набуття позивачем права власності на квартиру відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору, суд враховує, що позивачем у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не доведено належними доказами факт виконання банком вимог п.27 договору іпотеки щодо повідомлення іпотекодавця про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а також щодо дотримання вимог ч.3 ст.109 ЖК УРСР та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» в частині направлення банком письмової вимоги відповідача про звільнення квартири протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, отримання її відповідачами та відповідно вчинення останніми дій, які б свідчили про їх ухилення від виконання цього обовязку. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку не підтверджені належними доказами, заявлені без достатніх правових підстав, визначених ст.109 ЖК УРСР та Законом України «Про іпотеку», а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл витрат в порядку ст.88 ЦПК України та з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого при подачі позову судового збору слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed