Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовними вимогами до [PERSON] та [PERSON], треті особи Мелітопольська державна нотаріальна контора та приватний нотаріус [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності. Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. Між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики від 10.10.2014 року, згідно умов якого останній отримав від позивача в позику 10000,00 доларів США. Крім того, згідно умов вищевказаного договору боржник зобовязався сплачувати позивачеві 10% в місяць від суми позики за користування грошовими коштами. Грошові кошти за умовами договору позики боржник повинен був повернути до 18.01.2015 року. На виконання договору позики від 10.10.2014 року між позивачем та [PERSON]М в той же день було складено акт № 1 приймання передачі 10.10.2014 року, згідно якого [PERSON] підтвердив прийняття ним позики у повному обємі. У разі невиконання своїх грошових зобовязань, з метою забезпечення повернення коштів,\~ [PERSON] надав позивачеві нотаріально завірену генеральну довіреність на розпорядження квартирою № 91 по пр-ту Б.Хмельницького 31 в м. Мелітополь, що перебувала у його власності та документи на зазначену квартиру, а також договори на грошові кошти, що зберігаються на депозитних рахунках в АТ «Ощадбанк» (ОПЧ ТВБВ №10007/092-ЗОУ АТ «Ощадбанк»): в гривні (UAH) № рахунку 26357007654307 (договір вкладу для фізичної особи №7654307) та в доларах США (USD) № рахунку 26352007654807 (договір вкладу для фізичної особи №7654807), які він прийняв у якості спадщини після померлої матері. У встановлений договором строк [PERSON] не повернув кошти та, як вказує позивач, не заперечував проти продажу його квартири з метою повернення коштів згідно з договором позики, оскільки мав інше житлове приміщення. 03 лютого 2016 року [PERSON] помер. Спадкоємцям після смерті [PERSON] являється відповідачка по справі - [PERSON]. 12.02.2016 року, у встановлений законодавством шестимісячний строк, позивач звернувся до Мелітопольської державної нотаріальної контори з письмовою вимогою до спадкоємців померлого [PERSON] про повернення суми боргу за договором позики від 10.10.2014 року. 12.08.2016 року позивачем особисто була направлена поштою вимога відповідачці про повернення боргу спадкодавця. 19.08.2016 року вищевказана вимога отримана позивачкою, що підтверджується доданим до позову повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивач вказує, що відповідачка [PERSON] достовірно знала про існування боргу, оскільки під час прийняття спадщини, шляхом подання заяви до державного нотаріусу 09.06.2016 року, [PERSON] підтвердила, що їй розяснено зміст ст. 1218, 1268, 1273 ЦК України та вона особисто завірила, що приймає спадщину з усіма правами та обовязками не ставила питання щодо оспорювання боргу. Позивачка, достовірно знаючи про існування боргу та прийнявши боргові зобовязання після смерті спадкодавця, звернулася до суду з позовними вимогами про визнання права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] Позивачем [PERSON] 27.12.2016 року була подана зустрічна позовна заява з позовними вимогами до [PERSON] про накладення стягнення на спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця [PERSON] Вищевказані позовні заяви були обєднані в одне провадження. (справа № 320/7360/16-ц). 06.04.2017 року [PERSON], достовірно знаючи про існування боргу та судового спору з приводу квартири [ADDRESS], отримавши в цей же день свідоцтво про право на спадщину відчужила третій особі (своїй доньці) вказану квартиру, з метою уникнення виконання рішення суду, шляхом укладення договору дарування № 253 від 06.04.2017 року. Позивач вказує, що відповідачкою було порушено процедуру отримання свідоцтва про право на спадщину, оскільки у відповідності до п 4.13 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Крім того, [PERSON] при укладенні договору дарування зазначила як своєю особистою заявою до нотаріусу так і в самому договорі дарування, що майно, а саме: квартира [ADDRESS] не перебуває під арештом, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб немає, достовірно знаючи, що ця інформація є неправдивою та умисно її приховала. Позивач також вказує, що про існування ухвали суду про заборону відчуження відповідачки було добре відомо, оскільки 06.04.2017 року в приміщенні АТ «Ощадбанк» у м. Мелітополі відповідачка намагалася зняти грошові кошти, належні померлому, однак позивачем була надана співробітнику банку копія ухвали суду про забезпечення позову та ознайомлено її зі змістом даної ухвали, в звязку з чим відповідачці 06.04.2017 року було відмовлено в знятті коштів. На думку позивача, вищевказані дії відповідачки, а саме: прийняття спадщини та обізнаність позивачки щодо претензії кредитора, звернення до суду зі «штучним» позовом про визнання права власності в порядку спадкування та паралельне отримання свідоцтва про право на спадщину та відчуження в цей же день спірного майна свідчать про намагання відповідачки уникнути виконання зобовязань після смерті спадкодавця [PERSON] На підставі вищевикладеного позивач просить суд: визнати недійсним договір дарування № 253 від 06.04.2017, укладений між відповідачами щодо квартири, № 91 по пр-ту Б.Хмельницького 31 в м. Мелітополь Запорізької області та скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на квартири, № 91 по пр-ту Б.Хмельницького 31 в м. Мелітополь Запорізької області. Судові витрати просить покласти на відповідачів. Позивач в судове засідання зявився. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд їх задовольнити. Також в судовому засіданні пояснив, що відповідачка достовірно знала про існування боргових зобовязань спадкодавця, оскільки прийняла спадщину з наявною вимогою кредитора, отримувала від позивача письмові вимоги про повернення єдиним платежем суми боргу, була присутня в судових засіданнях предметом позовних вимог яких була спірна квартира, отримувала позовну заяву, а тому її дії свідчать лише про намір ухилитися від виконання зобовязань, оскільки спірна квартира була подарована її доньці відповідачці по справі [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги, вважає, що дії відповідача та його представника, які полягали у затягуванні розгляду справи, створення різного роду перепон, з метою відчужити квартиру третій особі, що унеможливить виконання рішення по справі про звернення стягнення на майно спадкодавця не відповідають вимогам закону. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вважає, що договір позики підписувався не спадкодавцем. Про наявність спору з приводу квартири він та відповідачі по справі були обізнані, однак про існування ухвали щодо заборони відчуження цієї квартири не знали Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів - є визнання права. Стаття 1 Протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно положень\~ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.\~212,\~213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що в листопаді 2016 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області звернулася [PERSON] з позовними вимогами до Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] (справа № 320/7360/16-ц). /т. 1 а.с. 1-3/ 27 грудня 2016 року від [PERSON] через канцелярію Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, як третьої особи по справі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, надійшла позовна заява до [PERSON] про накладення стягнення на спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця. Ухвалою суду від 27.12.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Мелітопольська державна нотаріальна контора про накладення стягнення на спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до Мелітопольської міської ради Запорізької області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. /т. 1 а.с.46-47/ 06 квітня 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області було винесено ухвалу за заявою [PERSON] про забезпечення позовних вимог, згідно якої було накладено арешт на спадкове майно, а саме: на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], померлим 04.01.2009 року та [PERSON], померлою 12.08.2014 року та накладено арешт на спадкове майно, а саме: на грошові кошти, що зберігаються на депозитних рахунках в АТ «Ощадбанк» (ОПЧ ТВБВ №10007/092-ЗОУ АТ «Ощадбанк»): в гривні (UAH) № рахунку 26357007654307 (договір вкладу для фізичної особи №7654307) та в доларах США (USD) № рахунку 26352007654807 (договір вкладу для фізичної особи №7654807). 06 квітня 2017 року [PERSON] було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], яка померла 12.08.2014 року, спадкоємцем якої був її син [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав та на ? частину квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], який помер 04.01.2009 року, спадкоємцем якого була [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, спадкоємцем якої був її син [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. /т. 1 а.с.226/ Також, 06 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] (відповідачами у справі) було укладено договір дарування спірної квартири [ADDRESS], згідно якого право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за обдарованою [PERSON]. У відповідності до письмової заяви [PERSON] до приватного нотаріусу Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] від 06.04.2017 року відповідачка [PERSON] зазначила, що «відчужуючи квартиру [ADDRESS] цією заявою стверджує, що вищевказана квартира на момент укладання договору… під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб, як в межах так і за межами України не має…»./т. 1 а.с.216/ Також відповідачка [PERSON] у вищевказаній заяві вказала, що «зміст ст. 27 Закону України «Про нотаріат» їй розяснено…» У відповідності до договору дарування від 06.04.2017 року [PERSON] відповідачка [PERSON] зазначила, що «відчужувана квартира [ADDRESS] на момент укладання договору… під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб, як в межах так і за межами України не має…/т.1 а.с.214-215/ Отже виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що відповідачка [PERSON] отримувала позовну заяву [PERSON] предметом спору якого були боргові зобовязання спадкодавця [PERSON] та право власності на квартиру [ADDRESS], приймала участь у судових засіданнях безпосередньо та користалась правової допомогою, була обізнана про існування права третьої особи на вказану квартиру, прийняла спадщину після смерті [PERSON], а тому була добре обізнана про існування судового спору предметом позовних вимог якого було право власності на квартиру [ADDRESS]. Зміст правочину не може суперечити\~Цивільному кодексу України\~(далі -\~ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша\~статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою\~статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування Зважаючи на позицію, викладену у п. 5\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З роз'яснень, які викладено у п. 19 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до пункту 10\~постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року\~- реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК\~застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно із частиною другою статті\~16, частиною першою статті\~215 ЦК України\~одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою\~статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Крім того, Статтею 124 Конституції України\~визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей\~14,\~153 ЦПК України\~поширюється також на ухвалу суду про накладення арешту на майно підсудного в межах розгляду цивільного позову у кримінальній справі. Накладення арешту на майно застосовується, як спосіб забезпечення цивільного позову (стаття 152 ЦПК). Відповідно до\~статей 170-175 КПК\~(в редакції 2012 року) передбачено підстави та порядок вирішення питання про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок злочину. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача (цивільного позивача у кримінальній справі) від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (підсудного), щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном. У відповідності до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017\~року у справі № 6-2552цс16 «Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо» Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст.\~215-216, 230 ЦК України; ст. 124 Конституції України ; ст. ст.\~6,\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого Протоколу до неї; ст. 10 Загальної декларації прав людини, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1280 грн. 00 коп.

Outcome: approved