Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що в грудні місяці 2018 року він вирішив придбати у власність нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] у відповідача, яка належить йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу. Після досягнення усної домовленості, 06.12.2018, з метою її документального закріплення та на забезпечення її виконання [PERSON] була написана розписка, в якій було зазначено, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 300000,00 грн в якості задатку за продаж вищевказаної квартири. Крім того, між ними в усній формі була досягнута угода про те, що для укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири всі необхідні документи будуть зібрані відповідачем. Позивач вважає, що вищевказані грошові кошти не є завдатком, так як попередній договір купівлі-продажу між ними укладений не був, у зв`язку з чим, вказана сума є авансом. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму авансу в розмірі 300000,00 грн, згідно з розпискою від 06.12.2018. Позивач у судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Калашникова В.С. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, зі змісту якої вбачається визнання відповідачем заявлених вимог. Згідно з положенням ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що відповідно до змісту розписки від 06.12.2018 (а.с. 5) відповідач [PERSON] , в рахунок подальшого продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 300000,00 грн, в якості авансу. До цього часу сторони договір купівлі-продажу не уклали. Відповідач свій обов`язок так і не виконав, відмовився від виконання будь-яких зобов`язань, в тому числі і повернути кошти. Тому за захистом своїх порушених прав позивач вимушений був звернутися до суду. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст.612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу квартири, укладеного між сторонами. Проте, судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладений не був, а відповідачем грошові кошти не повернуті. Отже, встановивши, що договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, суд дійшов висновку про те, що передані позивачами відповідачеві грошові суми є авансом, який підлягає поверненню позивачам. До виниклих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 570 ЦК України, яка встановлює презумпцію авансу. При цьому, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. Отже, встановлення вини будь-кого із сторін, правового значення в даному випадку не має, тоді як визначальним є сам факт отримання грошових коштів, сплачених як аванс, що підтверджено в розписці про отримання коштів. Вищевказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 тав постановах Верховного Суду від 23.01.2019 № 608/2844/14-ц, від 05.02.2020 № 527/91/16-ц. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, приймаючи той факт, що суму судового збору відповідно до квитанції (а.с. 1) було сплачено саме позивачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved