Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до Пуб\-лічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. В позові позивач вказує, що 21.11.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 230, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася їх прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 12,5% на рік, остаточний термін повернення кредиту - 20.11.2017 року. Також, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] були укладені додаткові договори до Кредитного договору відновлювальної кредитної лінії № 230, про В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 230 від 21.11.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 23.12.2011 року було укладено договір поруки № 230, відповідно до якого він виступив поручителем [PERSON] перед банком. Станом на 23.12.2011 року, загальна сума, яку повинна була сплатити [PERSON] за Кредитним договором, з урахуванням процентів та інших виплат у строк до 20.11.2017 року, складала 131 729,91 доларів США. Позивач вказує, що за умовами укладеного договору поруки, він не заперечував проти можливості сторін по кредитному договору, у майбутньому, змінювати його умови без його згоди, в рамках, що не призводили до збільшення розміру самої суми, що підлягала поверненню та була ним гарантована. Так, в зв'язку з укладанням сторонами Кредитного договору Додаткової угоди №5 від 26.06.2012 року, строк повернення кредиту був відстрочений на три роки та у договірному порядку була визначена та збільшена сума, що підлягала поверненню за Кредитним договором. Внаслідок цього, обсяг зобов'язань, що виникли за Кредитним договором за виконання якого боржником позивач поручився, був збільшений та перевищив початкову суму більш ніж на 18000 доларів США. Таким чином, відстрочення виконання зобов'язання за Кредитним договором призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому позивач просить суд визнати припиненим договір поруки №320 від 23.12.2011 року, укладений між між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання сторони не з'явились. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.. Наполягає на запереченнях, доданих до матеріалів справи, згідно яких позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв представника позивача та представника відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Судом встановлено, що 21.11.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 230, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася їх прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 12,5% на рік, остаточний термін повернення кредиту - 20.11.2017 року \\а.с.7-9\\. 01.09.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до договору відновлювальної кредитної лінії № 230 від 21.11.2007 року, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася їх прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 13,5% на рік \\а.с.12\\. 29.01.2010 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 230 від 21.11.2007 року, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася їх прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 13,5% на рік, остаточний термін повернення кредиту - 20.11.2009 року. Заборгованість по кредиту підлягає погашенню щомісячно ануітетними платежами в сумі 1784 дол. 24 цента США до 29 числа кожного місяця, починаючи з липня місяця 2010 року. Остаточним терміном повернення Кредиту в сумі 1809 доларів СІІІА 48 центів є 20 листопада 2017 року \\а.с.13\\. 23.12.2011 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №3 до договору відновлювальної кредитної лінії № 230 від 21.11.2007 року, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася їх прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 13,5% на рік. Заборгованість по кредиту підлягає погашенню щомісячно ануітетними платежами в сумі 1907 доларів 00 центів США до 29 числа кожного місяця, починаючи з червня місяця 2012 року. Остаточним терміном повернення Кредиту є 20 листопада 2017 року \\а.с.14\\. 30.03.2012 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №4 до договору відновлювальної кредитної лінії № 230 від 21.11.2007 року, за умовами якого Банк зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася їх прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 12,5% на рік до 31.08.2008року включно, та з 01.09.2008 року 13,5 % річних. Заборгованість за Кредитом в сумі 100 000 доларів США підлягає погашенню щомісячно ануітетними платежами в сумі 1784 дол. 24 цента США до 29 числа кожного місяця, починаючи з липня місяця 2010 року до 30 листопада 2011 року, наступне погашення кредиту щомісячно ануітетними платежами в сумі 1907 доларів США до 29 числа кожного місяця, починаючи з червня місяця 2012 року. Остаточним терміном повернення є 20 листопада 2017 року \\а.с.15\\. 26.06.2012 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №5 до договору відновлювальної кредитної лінії № 230 від 21.11.2007 року, заборгованість за Кредитом в сумі 100 000 доларів США піддлягає погашенню щомісячно ануітетними платежами в сумі 1784 дол. 24 цента США до 29 числа кожного місяця, починаючи з липня місяця 2010 року до 30 листопада 2011 року, наступне погашення кредиту щомісячно ануітетними платежами в сумі 1459 доларів США до 29 числа кожного місяця, починаючи з червня місяця 2012 року. Остаточним терміном повернення є 20 листопада 2017 року \\а.с.16\\. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 230 від 21.11.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 23.12.2011 року було укладено договір поруки № 230, відповідно до якого він виступив поручителем [PERSON] перед банком \\а.с.25\\. Одночасно з підписанням вказаного іпотечного договору між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] як майновим поручителем були підписані Додатковий договір №1 від 26.06.2012 року до іпотечного договору №230 (з майновим поручителем) від 21.11.2007 року та Додатковий договір №1 від 26.06.2012 року до іпотечного договору №230/1 (з майновим поручителем) від 21.11.2007 року, в яких остаточним терміном погашення заборгованості вказано 20 листопада 2010 року \\а.с.59-64\\. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. У відповідності до ст.559 ч.1 ЦК України, припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р.). Підставою для припинення поруки в порядку ст.559 ч.1 ЦК України є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13). На зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ст.559 ч.1 ЦК України (правові позиції Верховного Суду України постанова від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд має враховувати, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Згідно ст.ст. 6, 526, 627 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. Мотивує доводи тим, що [PERSON] про можливе порушення прав та інтересів як поручителя довідався або міг довідатися 26 червня 2012 року під час підписання ним з АТ «Ощадбанк» додаткових договорів до іпотечного договору, а тому саме з цієї дати починається перебіг позовної давності, строк якої закінчився 25 червня 2015 року. Однак, позовну заяву ним в суд було подано 26.12.2016 року, тобто після спливу строку позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч. 4. ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз вказаних норм чинного законодавства є співмірними і з правовими позиціями закріпленими в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09. 2013 року. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, надані відповідно сторонами в їх сукупності, виходячи з позиції позивача щодо задоволення позовних вимог за обраним способом захисту та системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed