Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку № 1 по 2-му Степовому провулку в селі Великий Дальник, Біляївського району, Одеської області. Свої вимоги мотивує тим, що він згідно договору купівлі-продажу від 08.04.2005 року є власником зазначеного житлового будинку. Відповідачі зареєстровані у вищевказаному будинку, але там не проживають з 2010 року, їх особистих речей у будинку немає, у звязку з чим він звернувся з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, при цьому підтримав надані ним письмові заперечення на позову заяву. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, при цьому пояснила, що саме з вини позивача вона та відповідач не мають можливості проживати у спірному будинку. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, приймаючи до уваги пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1\~ст. 317 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України\~зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, 08 квітня 2005 року позивач придбав житловий будинок з надвірним спорудами під № 1 по 2-му провулку Степовому в селі Великий Дальник, Біляївського району, Одеської області, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1226 (а.с.10). Син позивача [PERSON] зареєстрований в зазначеному житловому будинку з 12.05.2005 року, а донька [PERSON] з 27.10.2005 року, що підтверджується довідками Біляївського РВ ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.21). З акту обстеження житлових умов, складеного депутатом Великодальницької сільської ради\~\~Біляївського району Одеської області [PERSON] в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] 26.06.2015 року вбачається, що відповідач є одноосібним власником житлового будинку під № 1 по Другому Степовому провулку в селі Великий Дальник, Біляївського району, Одеської області. В будинку проживає сам власник будинку [PERSON], його цивільна дружина [PERSON] та пасинок [PERSON] (а.с.9). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 листопада 2013 року вселено [PERSON], [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до житлового будинку, розташованого за адресою: 2-й провулок Степовий, 1, с. Великий Дальник Біляївського району, Одеської області, а також зобовязано [PERSON] не чинити [PERSON], [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні житловий будинком за адресою: 2-й провулок Степовий, 1, с. Великий Дальник Біляївського району, Одеської області, а додатковим рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2014 року, постановленим за заявою [PERSON], внесені уточнення у зазначене рішення суду від 11 листопада 2013 року, та [PERSON], [PERSON], неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] вселено до житлового будинку, розташованого за адресою: 2-й провулок Степовий, 1, с. Великий Дальник Біляївського району, Одеської області, саме у житлову кімнату (1-3) площею 20,10 кв.м (а.с.36). Частиною 3 статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі зазначеного рішення, 21 січня 2013 року Біляївським районним судом Одеської області був виданий виконавчий лист № 1506/5151/2012, відповідно до якого була проведена процедура примусового вселення. Однак, незважаючи на наявність законного судового рішення, [PERSON] злісно ухиляється від його виконання та проводжує чинити перешкоди [PERSON] у користуванні спірним житловим будинком, що підтверджується постановою про накладення штрафу, винесену 27.03.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області (а.с.37). Посилання позивача на те, що відповідачі не проживають у спірному зазначеному будинку більш як 5 років без поважних причин не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому що вони спростовуються та суперечать іншим наявним матеріалам справи. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інше особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі не проживають у спірному житловому будинку через те, що позивач створює умови, неможливі для проживання відповідачів за рішенням суду. Ці доводи відповідача [PERSON] не були спростовані позивачем у справі. Згідно положень ч. 1\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню Таким чином з встановлених судом обставин справи та досліджених доказів однозначно не виходить, що відповідачі не проживають в спірному будинку без поважних причин, тому вони не можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. Статтею 405 ЦК України\~встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім цього, зі змісту листа № 3115/02-14, виданого [PERSON] державним нотаріусом державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] 09 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] (покійній дружині позивача та відповідно матері відповідачів), згідно ст. 60 СК України, належить ? частка в спільному майні подружжя. Так як за життя померлою [PERSON] не було виділено ? частку в спільному майні подружжя, відповідач [PERSON] не може бути видано свідоцтво про право на спадщину на відповідну частку спадкового майна. У звязку цим з нотаріус рекомендував звернутись йому до Біляївського районного суду Одеської області з питання підтвердження права власності на ? частку в спільному майні подружжя набутого в період зареєстрованого шлюбу, після смерті [PERSON], померлої 13 червня 2007 року (а.с.34). Таким чином судом встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в с. Великий Дальник по 2-му провулок Степовому, 1, Біляївського району, Одеської області, в якому зареєстровані відповідачі, був придбаний позивачем (їх батьком) та [PERSON] (їх матірю) в період шлюбу. Згідно ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а ч. 2 цієї статті встановлено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями ? частки вказаного житлового будинку після смерті матері, а тому посилання позивача на те, що він є одноосібнім власником не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що визнання відповідачів, які є спадкоємцями ? частки спірного житлового будинку після смерті матері, втратившими право користування житловим приміщенням, порушувало б гарантоване законом їх право власності, а тому законних підстав для задоволення позову суд не вбачає.\~\~ \~Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів суму сплаченого ним судового збору в розмірі 243,60 грн., але так як суд дійшов до переконання про необхідність відмови в задоволенні позову, то стягнення з відповідачів вказаних витрат, у відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України, задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed