Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому, з врахування уточнень, просить стягнути з відповідача суму витрат на навчання за період з 2009 по 2015 рік у розмірі 65164,00 гривень та суму виплаченої стипендії за період з 2009 по 2015 рік у розмірі 48846,06 грн. на користь Одеського національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 1921 грн. В обґрунт ування позову вказано, що 16 липня 2009 року [PERSON] вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписав Угоду № 582 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. У червні 2015 року [PERSON] закінчила ОНМедУ та, була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до КЗ «Вознесенського РЦПМСД» Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Листом Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА від 04.10.2017 року № 9-02/79 Університет було повідомлено, що [PERSON] була звільнена за прогули без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗПП України. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до інтернатури у 2015 році в тому числі й випускниці [PERSON] . Як вказано у акті Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23.07,2018 року, Одеським національним медичним університетом в особі ректора Запорожана В. М . зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіта на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати відповідну державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Позивач зазначає, що Одеським національним медичним Університетом умови угоди № 582 від 16 липня 2009 року виконані у повному обсязі: відповідач пройшла повний курс навчання в ОНМедУ за державний кошт, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету. У свою чергу, відповідач умови договору не виконала, після закінчення начального закладу за місцем працевлаштування встановлений термін не відпрацювала. Відповідно до розрахунків економічного відділу ОНМедУ за весь період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 року сума витрат на навчання [PERSON] (без урахування стипендіального фонду) складає 65164 грн., а також відповідачеві за період навчання з 2009 року по 2015 рік була виплачена стипендія у розмірі 48846,06 грн. Ухвалою суду від 22.04.2019 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 24.06.2019 року. 24.06.2019 року судове засідання відкладене на 20.08.2019 року у зв`язку з неявкою сторін. 15.07.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення судових витрат. 06.08.2019 року відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що вона прибула за місцем направлення та була прийнята на посаду лікаря-інтерна загальної практики - сімейної медицини у КП «Вознесенський РЦ ПМСД», та відпрацювала там з 01.08.2015 року по 01.08.2017 року, а з 01.08.2017 року і після закінчення строку 2-річної інтернатури була переведена на посаду лікаря загальної практики - сімейної медицини Трикратської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, звідки Наказом №152/ос від 25.09.2017 року була звільнена за п.4 ст.40 КЗпП України. В подальшому, у зв`язку зі скасуванням норми, яка передбачала обов`язкове відпрацювання протягом трьох років після закінчення інтернатури, скасовано і обов`язкове відпрацювання. Крім того, стипендія взагалі не підлягає стягненню в силу того, що вона виплачувалася за особисті якості відповідачки, а вказаною угодою відшкодування стипендії не передбачено. 15.08.2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вона посилається на те, що між сторонами виникли договірні відносини на підставі Угоди №582 від 16.07.2009 року і відповідальність відповідача має місце у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань. Сама Угода № 582 на момент її укладення сторонами відповідала вимогам законодавства, чинного на той час, а отже ніякого скасування відповідальності відповідача не може бути. Відповідача було звільнено з місця відпрацювання за прогули без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпПУ). Щодо повернення суми виплаченої стипендії, то витрати на оплату академічної стипендії входять у вартість підготовки спеціаліста за державним замовленням, а не виникають спонтанно, в залежності від особистих якостей студента, а тому сума сплаченої стипендії теж має бути стягнута з відповідача. 20.08.2019 року судове засідання відкладене на 21.10.2019 року у зв`язку з неявкою представника позивача, яка направила до суду листа про проведення судового засідання за її відсутності, та встановлено необхідність особистої явки представника позивача у судове засідання. У судовому засіданні 21.10.2019 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим, проведення судового засідання перенесено на 26.11.2019 року. У судове засідання 26.11.2019 року сторони не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 липня 2009 року [PERSON] вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписав Угоду № 582 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. У червні 2015 року [PERSON] закінчила ОНМедУ та, була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до КЗ «Вознесенського РЦПМСД» Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Листом Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА від 04.10.2017 року № 9-02/79 Університет було повідомлено, що [PERSON] була звільнена за прогули без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗПП України. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до інтернатури у 2015 році в тому числі й випускниці [PERSON] . Як вказано у акті Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23.07,2018 року, Одеським національним медичним університетом в особі ректора Запорожана В. М . зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіта на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати відповідну державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Отже, [PERSON] до навчання в інтернатурі приступила, за місцем направлення прибула, однак не відпрацювала встановлений термін після закінчення інтернатури, так як була звільнена за прогули, що не заперечує і сама відповідач. На переконання суду, Одеським національним медичним Університетом умови угоди № 582 від 16.07.2009 року виконані у повному обсязі: відповідач пройшла повний курс навчання в ОНМедУ за державний кошт, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету. У свою чергу, відповідач умови договору не виконала, з часу закінчення інтернатури не менше трьох років не відпрацювала. Звільнення позивача з місця роботи за ініціативою власника, суд не вважає тим фактом, який підтверджує об`єктивну неможливість відповідача відпрацювати визначений термін, так як звільнення відбулося внаслідок прогулів без поважних причин. Відповідно до розрахунків економічного відділу ОНМедУ за весь період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 року сума витрат на навчання [PERSON] (без урахування стипендіального фонду) складає 65164 грн., а також відповідачеві за період навчання з 2009 року по 2015 рік була виплачена стипендія у розмірі 48846,06 грн. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідача, яка закінчила навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу не відпрацювала через власну недбалість не менше трьох років з дня закінчення інтернатури. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди № 582 від 16.07.2009 року про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» , у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди № 14 від 01 вересня 2008 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди № 14 від 01.09.2008 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Частиною третьою статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17) та в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 645/4438/16-ц (провадження № 61-12032св18). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані [PERSON] у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 року у сумі 65164,00 грн. та нарахованої і виплаченої [PERSON] стипендії у сумі 48846,06 грн. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2009 року по червень 2015 року включно. Доказів на спростування даного розрахунку суду не надано. При цьому, суд бере до уваги те, що відповідно до ч.1,3 ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Розміри бюджетних призначень на підготовку фахівців з вищою освітою, а також на підготовку наукових і науково-педагогічних кадрів встановлюються у Державному бюджеті України на відповідний рік. Відповідно до ч.4,5 ст.2 Закону України «Про формування та розміщення державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів», державні замовники після набрання чинності законом про Державний бюджет України на відповідний рік подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державного замовлення, пропозиції до проекту державного замовлення на плановий рік з визначенням показників середньорічної чисельності, орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, а також обсягів видатків, передбачених Державним бюджетом України на зазначені цілі, та відповідні обґрунтування щодо наданих пропозицій. Орієнтовна середня вартість підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта розраховується відповідно до методики, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абз. 4 п.4 Постанови КМУ від 15.04.2013 року №306 «Про затвердження Порядку формування державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів» критеріями формування державного замовлення є вартість послуг з підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, асистента-стажиста, аспіранта, докторанта, підвищення кваліфікації та перепідготовки однієї особи за бюджетні кошти (орієнтовна середня вартість підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, асистента-стажиста, аспіранта, докторанта за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем та формою навчання). Згідно пп.3 п.3 Постанови КМУ від 20.05.2013 року №346 «Про затвердження Методики розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта», заклади, установи розраховують вартість підготовки за державним замовленням одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної діяльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання на плановий рік згідно з порядком, затвердженим МОН разом з Мінекономіки та Мінфіном, з урахуванням витрат на виплату академічної стипендії. Згідно пп.2 п.1 Постанови КМУ від 12.2004 року №882 «Питання стипендіального забезпечення», дія вказаного порядку поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах або наукових установах (далі - навчальні заклади) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету, а саме на студентів денної форми навчання вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації (наукових установ). Згідно з пп.1 п.4 Постанови КМУ від 12.2004 року №882 «Питання стипендіального забезпечення», Особам, визначеним пунктом 1 цього Порядку, призначаються академічні стипендії: особам, зазначеним у підпунктах 1-3 і 9 пункту 1 цього Порядку, а також учням (студентам) закладів спеціалізованої освіти спортивного профілю із специфічними умовами навчання - за результатами навчання у закладах професійної (професійно-технічної) освіти і закладах вищої освіти (наукових установах). Крім того, Згідно з пп.1 п.12 Постанови КМУ від 12.2004 року №882 «Питання стипендіального забезпечення» Академічними стипендіями є стипендії, засновані Президентом України, Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України (у тому числі іменні), які призначаються учням, студентам, курсантам невійськових вищих навчальних закладів, асистентам-стажистам, аспірантам, а також курсантам, слухачам та ад`юнктам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів за результатами навчання за певним освітнім (освітньо-кваліфікаційним) рівнем, розміри та порядок призначення яких визначаються окремими нормативно-правовими актами. Тобто, на переконання суду, виплата академічної стипендії є законодавче встановленою складовою вартості навчання та інших витрат підготовки одного кваліфікованого фахівця, а тому факт її виплати свідчить про збільшення вартості підготовки вказаного спеціаліста, не залежно від підстав її виплати конкретному студенту в період навчання. Крім того, порядок виплати стипендії позивачеві у відповідних розмірах був передбачений нормативно-правовими актами за результатами навчання, тобто був обов`язковим, та не носив характер добровільного заохочення відповідача з боку позивача. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та задовольняє їх у повному обсязі. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню виплати по оплаті суми судового збору у розмірі 1921,00 грн., сплата яких підтверджена платіжним дорученням №2570 від 17.07.2018 року на суму 1841 грн. та платіжним дорученням №1334 від 25.06.2019 року на суму 80 грн..

Outcome: approved