Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому стало відмово, що нібито його дружиною [PERSON] 29.09.2011 року було складено розписку про отримання від [PERSON] коштів в сумі 15000 доларів США; розписку від 01.02.2013 року про отримання коштів в сумі 30000 доларів США; а також 01.12.2011 року укладено договір позики та 25.01.2013 року додаткову угоду №1 про отримання коштів в сумі 2237116 грн. Зазначаючи, що вказані розписки та договір з додатковою угодою були укладені з порушенням діючого законодавства, оскільки йому не було відмово про їх укладення та не надавалась згода на такі дії його дружині [PERSON], позивач, посилаючись в обґрунтування правових підстав предявленого позову на норми ст.ст.65,73 Сімейного кодексу України, просив визнати недійсними розписки від 29.09.2011 року, 01.02.2013 року та договір позики від 01.12.2011 року з додатковою угодою №1 від 25.01.2013 року. В судовому засіданні представник позивача зазначив про підтримання позивачем заявлених позовних вимог та просив задовольнити останні в повному обсязі. Представники відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Від третьої особи [PERSON], надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу без його участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] за викликом до суду не зявились, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] та [PERSON], з 18.02.2000 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. 29.09.2011 року [PERSON] було складено письмову розписку про отримання в борг від [PERSON] коштів в сумі 15000 доларів США, а 01.02.2013 року письмову розписку про отримання в борг коштів в сумі 30000 доларів США. Крім того, 01.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, згідно умов п.1 якого остання позичила у [PERSON] кошти в сумі 1198455 грн., що еквівалентно 150000 доларам США. 25.01.2013 року між останніми було укладено додаткову угоду №1 до зазначеного вище договору позики від 01.12.2011 року, якою п.1 договору позики було викладено в новій редакції, в частині надання в позику коштів в сумі 2237116 грн., що еквівалентно 280000 доларам США. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Статтею 65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як вбачається зі змісту вказаної вище статті та розяснено в п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення ст.65 Сімейного кодексу України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Теж саме стосується і договору позики, який є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позичальник набуває у власність грошові кошти та обов'язки щодо їх повернення, а позикодавець набуває за цим договором права. З оспорюваних позивачем боргових розписок та договору позики з додатковою угодою вбачається, що дружина позивача [PERSON] виступала у вказаних договорах в якості позичальника коштів, а не позикодавця. З огляду на це та наведені вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсними розписок та договору позики з підстав, передбачених ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України, не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. З урахуванням цього, суд вважає безпідставними і посилання представника позивача на положення ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України, як підставу для визнання недійсними розписок та договору, в звязку з порушенням прав позивача при їх укладенні. Крім того, відповідальність за ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України може наступати при наявності умов, визначених ч.4 ст.65 цього Кодексу. Проте, позивач та його представник під час розгляду справи в суді, заперечуючи обізнаність позивача про укладення розписок та договору позики, а також використання коштів в інтересах сімї, не обґрунтували належним чином які права позивача порушено у даному випадку. А предявлення до позивача у даній справі та його дружини [PERSON] позову про стягнення в солідарному порядку отриманих останньою в борг коштів, не позбавляє позивача права оспорювати в рамках відповідної справи заявлені до нього вимоги та доводити перед судом про відсутність визначених ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України підстав для відповідальності за борговими зобовязаннями своєї дружини. Також суд враховує, що сторонами оспорюваних договорів позики були [PERSON] та [PERSON] Крім того, з наявної в матеріалах справи позовної заяви [PERSON] вбачається та не заперечувалось представником позивача, що право вимоги за оспорюваними борговими розписками та договором позики [PERSON]І, було відступлено на користь [PERSON] за відповідними договорами купівлі-продажу. З огляду на це та предмет заявлених [PERSON] позовних вимог, суд вважає, що належними відповідачами у справі повинні бути крім [PERSON], також і [PERSON], як сторона договору, та [PERSON], як особа, що набула право вимоги щодо повернення позики, прав та інтересів яких безпосередньо стосується предмет позову. Під час розгляду справи судом у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України представникам позивача розяснювались положення ст.33 ЦПК України та наслідки предявлення позову до неналежних відповідачів, або не всіх відповідачів. Разом з тим, останні клопотань в порядку ст.33 ЦПК України, щодо залучення [PERSON] та [PERSON] в якості співвідповідачів не заявили. За вказаних обставин, а також враховуючи відсутність у суду процесуальної можливості вирішувати це питання за власною ініціативою, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] також з підстав предявлення до позову не до всіх належних відповідачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed