Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. 26.12. 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/4047/74/31078 та забезпечувальні договори за цим кредитним договором договір іпотеки, договір поруки, за яким поручителем виступала [PERSON] 30.07.2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк» був укладений договір відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, за умовами якого ПАТ «Оксі Банк» набув прав кредитора щодо [PERSON] 30.07.2019 року ПАТ «Оксі Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп» уклала договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення і цього ж дня ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором фізичній особі [PERSON] , який відповідно набув прав кредитора за кредитним договором № 014/4047/74/31078 від 26.12. 2006 року за та договорами забезпечення за цим кредитним договором. Позивач вказує на те, що у даному випадку з укладення договору відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп», який є фінансовою установою та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу [PERSON] , який відповідно не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Таким чином на думку сторони позивача [PERSON] набув право вимоги за кредитним договором № 014/4047/74/31078 протиправно. Зі змісту позову слідує, що [PERSON] має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору про відступлення права вимоги від 30.07.2019 року, оскільки у разі задоволення позовних вимог він буде мати «виправдані очікування» стосовно права на розпорядження своїм майном, яке передано в іпотеку банку і мати об`єктивну можливість захищати своє право у спорі з попередніми факторами. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/4047/74/31078 від 30.07. 2019 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп» та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на буд. [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.07.2020 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.07.2020 року частково задоволено заяву адвоката Дубровської О.М. в інтересах [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі, зокрема забезпечено позов шляхом встановлення заборони відчуження нерухомого майна, а саме будинку [ADDRESS] до вирішення справи по суті. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у змісті позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів його безпідставності та необґрунтованості. Так в судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на постанову Великої палати Верховного суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 пояснив, що оскаржуваний договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Так сторона відповідача звертає увагу на те, що оскаржуваний позивачем договір є договором про відступлення права вимоги до боржника [PERSON] і за своєю правовою природою є договором цесії, оскільки новий кредитор в даному випадку не набув право здійснювати фінансові операції стосовно боржника і в нього виникло тільки право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Представник відповідача ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп» та третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. в судове засідання не з`явилися, відзиву, пояснень по суті позову чи заяв про відкладення судового розгляду до суду не подали. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши надані сторонами письмові докази, встановив наступні обставини та правовідносини. 26.12. 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/4047/74/31078, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 190000 доларів США, строком на 240 місяців з 26.12. 2006 року по 25.12. 2026 року. На виконання умов вказаного кредитного договору 26.12. 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого виступило нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, зокрема ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 09.12. 2019 року згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2011 року задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції до [PERSON] , [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/4074/74/31078 від 26.12.2006 року. В подальшому АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату АТ «Оксі Банк» права вимоги право грошової вимоги первісного кредитора до боржника щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом та пенею, що виникло за кредитним договором № 014/4074/74/31078 від 26.12.2006 року згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2011 року по справі № 2-1920/11. Згідно договору відступлення права вимоги від 30.07.2019 року, АТ «Оксі Банк» відступило право вимоги право грошової вимоги кредитора до боржника за кредитним договором № 014/4074/74/31078 від 26.12.2006 року згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2011 року по справі № 2-1920/11 товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», а в подальшому згідно договору відступлення права вимоги № 30-07/19 від 30.07.2019 року «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» відступила права вимоги за вказаним кредитним договором [PERSON] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09.12. 2019 року задоволено заяву [PERSON] та замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2-1920/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції до [PERSON] , [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, з публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) у зв`язку з набуттям ним прав кредитора по кредитному договору № 014/4074/74/31078 від 26.12.2006 року. Позивач вважає, що [PERSON] набув право вимогу за кредитним договором № 014/4074/74/31078 від 26.12.2006 року незаконно з тих підстав, що у даному випадку з укладення договору відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп», який є фінансовою установо та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу [PERSON] , який відповідно не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Вказана обставина слугувала підставою для оскарження позивачем до суду договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/4047/74/31078 від 30.07. 2019 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія Укрфінансгрупп» та [PERSON] . Сторона відповідача представник [PERSON] [PERSON] пояснив, що оскаржуваний договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Так, сторона відповідача звертає увагу на те, що оскаржуваний позивачем договір є договором про відступлення права вимоги до боржника [PERSON] і за своєю правовою природою є договором цесії. Виходячи зі змісту позовної заяви суд встановив, що звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилається на те, що оспорюваний договір відступлення права вимоги № 30-07/19 від 30.07.2019 року є договором факторингу і суперечить\~статті 1079 ЦК України, частині першій статті\~5, статті\~23 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки договір факторингу може бути укладений лише з фінансовою установою, проте [PERSON] не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій. Оскільки договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором є похідним, вважає, що і цей договір є недійсним. Отже, при розгляді даного позову слід дослідити умови оспорюваних договорів і дати їм відповідну оцінку. Статтею 203 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша\~статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої\~статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя\~статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 656 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). У постанові Великої палати Верховного суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 суд дійшов висновку, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені\~Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)). Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)). Проаналізувавши оскаржуваний договір про відступлення права вимоги № 30-07/19 від 30.07.2019 року, з врахуванням вищевикладений правових позицій Верховного суду судом встановлено, що договір відступлення права вимоги за кредитним і іпотечним договорами за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на [PERSON] як нового кредитора.\~При цьому зі змісту вказаного договору слідує, що [PERSON] не набув права здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Зі змісту оскаржуваного договору слідує, що по своїй природі він є змішаними, бо містить елементи різних договорів (частина друга\~статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20). Таким чином зміст оспорюваного позивачем договору свідчить про те, що між сторонами укладено саме договір про відступлення права вимоги, оскільки: відступлено право грошової вимоги - новий кредитор є правонаступником кредитора у виконавчому провадженні, пов`язаному із правом вимоги; зобов`язання, в яких відбувається заміна кредитора за оспорюваним договором не належать до зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається; метою оспорюваного договору про відступлення прав за кредитним договором є безпосередньо передання права вимоги, право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення додаткової плати, оскільки межі права вимоги - всі грошові зобов`язання, що виникли у боржника ( [PERSON] ) на дату укладення оспорюваного договору, в розмірі 805\~000,00 грн. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Таким чином суд приходить до висновку, що оспорюваний договір не містить умов, властивих договору факторингу і тому підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, укладеними між фізичною особою [PERSON] та ТОВ «ФК «Укрфінансгрупп» суд не знаходить , що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Що стосується вимоги позову про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на буд. [ADDRESS] , то оскільки вона є похідною від першої вимоги, в якій суд відмовив, тому також не підлягає до задоволення. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати залишаються за позивачем по справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed