Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його такими обставинами. 27.11.2014 він був прийнятий на роботу до ДП «ВК «Краснолиманська» машиністом гірничо-виймальних машин підземним 6 розряду з повним робочим днем під землею. 28.02.2017 був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у звязку із неможливістю продовження роботи за станом здоров'я. Копію наказу про звільнення він отримав поштою 14.03.2017, а трудову книжку також 14.03.2017, але особисто при самостійному зверненні на підприємство. В день звільнення 28.02.2017 відповідач всупереч положенням трудового законодавства не сплатив йому всіх належних сум при звільненні, не видав трудову книжку та не повідомив про належні до виплати суми. Остаточний розрахунок відповідач провів з ним 29.03.2017. Виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати 436,62 гривень та затримки у розрахунку 20 днів, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні загальною сумою 8732,40 гривень. Крім того зазначає, що під час роботи у відповідача він з 10.10.2016 по 07.11.2016, з 08.11.2016 по 08.12.2016, з 09.12.2016 по 16.01.2017 та з 17.01.2017 по 25.01.2017 перебував на лікарняних. За період тимчасової непрацездатності з 10.10.2016 по 25.01.2017 йому нараховувалася допомога з тимчасової непрацездатності із розрахунку 50% як особі, яка має страховий стаж до 3х років, що не відповідає вимогам Закону. На час перебування на лікарняному його страховий стаж становив більше ніж 30 років. В нього маються дві трудові книжки, одна з яких була заведена 27.11.2014 відповідачем при прийнятті його на роботу, а іншої не було в нього в наявності при працевлаштуванні, оскільки раніше він працював у ТОВ «Краснолиманське», трудові відносини з яким в площині діючого законодавства розірвані не були, оскільки ТОВ з листопада 2014 року фактично не працює, за місцем реєстрації не знаходиться. Ця трудова книжка була повернена йому лише в грудні 2015 року. Саме в ній перебувають відомості щодо його трудового стажу до початку роботи у відповідача і про це відомо відповідачеві, оскільки саме його представником ця трудова книжка була повернена йому за актом приймання-передачі. Він має значно більше, ніж 8 років, страхового стажу, тому його тимчасова непрацездатність має оплачуватися в розмірі 100% його середньої заробітної плати. Враховуючи, що за період його перебування на лікарняних оплаті підлягало 75 днів, і виходячи з розміру його середньоденного заробітку для нарахування за листками непрацездатності 592,99 гривень просив суд стягнути з відповідача на його користь недоотриману допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 22237,50 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги та дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Пояснив, що 28.02.2017 він подав заяву про звільнення, але йому того ж дня не видали копію наказу і трудову книжку, не провели з ним розрахунку. Пояснили, що трудова книжка не готова, у працівників відділу кадрів були складнощі щодо визначення законодавчих підстав для звільнення, йому наказали прийти пізніше. Він приходив 04.03.2017, 07.03.2017, але даремно, отримати трудову книжку зміг у відділі кадрів лише 14.03.2017. 29.03.2017 з ним відбувся повний розрахунок при звільненні. Щодо сплати лікарняних не в повному розмірі, то підприємство керувалось виключно відомостями його нової трудової книжки, хоча добре знало, що він працював і раніше, востаннє на ТОВ «Краснолиманське», про ситуацію з яким повністю обізнаний відповідач щодо захвату ТОВ, відсутності змоги працівників забрати свої трудові книжки. Крім того, він раніше працював і на ДП «ВК «Краснолиманська» у 1996-2004 роках. В 2014 році вони всією 10 ділянкою перейшли з ТОВ «Краснолиманського» на ДП «ВК «Краснолиманська», так само всім у грудні 2015 року були повернені первинні трудові книжки, знайдені при інвентаризації. Крім того, він вже є пенсіонером з 2005 року, пенсія шахтарська, має спеціальний стаж 24 роки, а загальний з 1978 року, і відповідач знав про це. Просив задовольнити його вимоги та стягнути вказані в позові суми з відповідача на його користь. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] до суду не зявилася, але надала письмові заперечення на позов, де вказала таке. Позивач дійсно працював у ДП «ВК «Краснолиманська» з 27.11.2014 по 28.02.2017, з яких у період з 10.10.2016 по 25.01.2017 знаходився на лікуванні. За його трудовою книжкою на момент відкриття листка непрацездатності стаж становив 3 роки 3 місяці, що і обумовило розмір допомоги з тимчасової непрацездатності в розмірі 50% середньої заробітної плати. Також вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цією позовною вимогою, який встановлений тривалістю 3 місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Допомога сплачена позивачеві 17.02.2017, клопотання про поновлення строку позивачем суду не заявлено, тому вважає пропуск строку причиною для відмови у задоволенні цієї вимоги. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку при звільненні, то вважає звільнення здійсненим у повній відповідності до законодавства. [PERSON] 28.02.2017 в день звільнення сам відмовився від ознайомлення з наказом про своє звільнення, про що складено акт, та просив направити йому трудову книжку поштою. Йому була нарахована компенсація за невикористану відпустку 4820,30 гривень та вислуга 2122,08 гривень, всього 6942,38 гривень, і після утримання податків і зборів на рахунок позивача було перераховано 5588,62 гривень. Під час отримання трудової книжки [PERSON] будь-яких вимог щодо проведення з ним розрахунку відповідачеві не висував. Просила відмовити у задоволенні вимог позивача повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 19.07.2017 позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач дійсно працював на підприємстві у вказаний ним період, в його трудовій книжці наявний лише запис про прийняття на роботу та про звільнення з ДП «ВК «Краснолиманська». Також він дійсно перебував на лікарняних і ці лікарняні були оплачені в розмірі 50% від середнього заробітку. Такий відсоток оплати обраховувався виходячи з його відомостей про стаж згідно з трудовою книжкою. Допомога з тимчасової непрацездатності була сплачена йому 17.02.2017, тобто [PERSON] пропущений строк звернення до суду з цього питання і про поновлення строку позивачем не заявлене. Щодо проведення розрахунку при звільненні, то для цього немає підстав, оскільки позивач відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення та отримати трудову книжку при свідках, про що є акт. Потім йому надсилалися поштою запрошення зявитися до відділу кадрів та отримати документи. 28.02.2017 позивач не працював, розрахунок з ним проведений остаточно 30.03.2017. Розрахунок не був проведений в день звільнення, тому що підприємство перебуває у скрутному фінансовому стані, а також з причини відсутності відповідної заяви від позивача. Щодо попередньої роботи [PERSON] у ТОВ «Краснолиманське», то йому відомо, що товариство припинило свою діяльність, після інвентаризації відділом кадрів були знайдені трудові книжки працівників, в т.ч. [PERSON], вони були передані до юридичного відділу. ДП «ВК «Краснолиманська» не має відношення до цих трудових книжок, вони були повернені власниками окремими актами прийому-передачі. Так, позивач дійсно раніше працював на підприємстві у минулі роки, однак мав перерву більше одного року і тому на нього була заведена нова особова справа. В подальшому представник відповідача до суду не з'явився та надав заяву про закінчення розгляду справи без його участі. Від третьої особи Покровської міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до суду надійшли письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без представника дирекції за наявними у справі матеріалами. Згідно з письмовими поясненнями, для підтвердження страхового стажу [PERSON] належить надати на підприємство трудову книжку з відповідними записами. Вислухавши сторони і дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені частково, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] з 27.11.2014 по 28.02.2017 перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» на посаді машиніста гірничих виймальних машин підземного 6 розряду з повним підземним робочим днем в шахті (а.с. 11-12), при цьому його звільнення в трудовій книжці відображене спочатку як виконане на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, а потім за ст. 38 КЗпП України із позначкою про те, що попередній запис слід вважати недійсним. Обидва записи про звільнення виконані 28.02.2017. Копію наказу позивач отримав поштою 14.03.2017, що не заперечене сторонами. В період роботи у відповідача [PERSON] хворів на загальне захворювання, що підтверджено листками непрацездатності АГТ№762371, АГТ№762902, АГТ№763459, АГЮ№306118, загальний період тимчасової непрацездатності з 10.10.2016 по 25.01.2017 (а.с. 17-20). Вищезазначені листки непрацездатності для проведення їх оплати були передані позивачем відповідачеві, що підтверджене сторонами. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці»\~визначає структуру заробітної плати, що включає в себе: основну заробітну плату (винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки); додаткову заробітну плату (винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); інші заохочувальні та компенсаційні виплати (виплати у формі винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми). Відповідно до п.п. 3.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації є іншими виплатами, що не належать до фонду оплати праці. Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати, а тому на вимогу [PERSON] про стягнення недонарахованої допомоги за листками непрацездатності поширюються норми ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, про що зауважує відповідач. Разом з цим, за змістом частини четвертої\~статті 267 Цивільного кодексу України,\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведена обґрунтованість позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно зясувати, чи порушені право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України,\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 2\~статті 233 КЗпП України\~передбачено, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Згідно з довідкою № 595 від 11.04.2017, виданою ДП «ВК «Краснолиманська», середньоденний заробіток для нарахування за листками непрацездатності [PERSON] за 12 місяців складає 592,99 гривень, а з урахуванням оплати тимчасової непрацездатності в розмірі 50% 296,50 гривень (а.с. 23). Оскільки позивач хворів загалом 75 днів, йому була сукупно виплачена допомога в сумі 22237,50 гривень. Як пояснено представником відповідача, обрахування допомоги в розмірі 50% обґрунтоване тим, що на момент відкриття листка непрацездатності за відомостями трудової книжки позивача стаж його роботи становив менше трьох років. Суд вбачає, що нарахування допомоги здійснено невірно, виходячи з такого. \~ Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Статтею 253 КЗпП України передбачено, що особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в ст. 1 визначене поняття страхового стажу як періоду (строку), протягом якого особа підлягає соціальному страхуванню відповідно до видів соціального страхування. В ч. 1 ст. 24 цього Закону визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу. При цьому, за положеннями ст. 21 цього Закону, страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Відповідно до трудових книжок [PERSON] АН № 200847 та БТ-І № 4443279, до працевлаштування на підприємстві відповідача 27.11.2014 він працював з 1979 року, в тому числі на підземних роботах з 29.12.1982 по 18.08.1991, з 28.08.1991 по 27.02.1996, з 04.03.1996 по 07.02.2004, з 21.02.2004 по 27.03.2006, та з 03.04.2006 по 28.11.2010. При цьому, з 04.03.1996 по 07.02.2004 [PERSON] працював саме в ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с. 95-103) Пунктом 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) в разі наявності у особи страхового стажу понад вісім років. Вивченням даних трудових книжок [PERSON] встановлено,що страховий стаж позивача складає більше, ніж вісім років, тому він вочевидь має право на одержання допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100% середньої заробітної плати. Крім того, про наявність у [PERSON] страхового стажу в обсязі, значно більшому, ніж 8 років, пояснив в судовому засіданні і свідок [PERSON], який показав, що він з 2003 року по 2017 рік працював із позивачем і на шахті імені Стаханова, і в ТОВ «Краснолиманське», і в ДП «ВК «Краснолиманська». Отже, з боку відповідача вбачається порушення права позивача на одержання допомоги з тимчасової непрацездатності у встановленому законом розмірі. Відповідно до довідки № 814 від 13.06.2017 ДП «ВК «Краснолиманська», остання виплата допомоги з тимчасової непрацездатності [PERSON] була здійснена 17.02.2017 (а.с. 66), в той час як позовна заява підписана позивачем 27.05.2017, а отримана судом 31.05.2017 (а.с. 7). За положеннями статті 234 КЗпП України,\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Однак, клопотань про поновлення строку ані позивачем, ані його представником заявлено судові не було. Таким чином, вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача недонарахованої та несплаченої суми грошової допомоги з тимчасової непрацездатності в розмірі 22237,50 гривень (75 днів х 296,5 гривень) не підлягає задоволенню з підстав пропуску [PERSON] строку звернення до суду з цією вимогою. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то ця вимога підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, [PERSON] наказом № 1322/к від 28.02.2017 звільнений з посади машиніста гірничих виймальних машин 6 розряду підземного, дільниці № 10 ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с. 15). Копія наказу надіслана позивачеві відповідачем повідомленням № 01/11-36/5 від 28.02.2017, так само це повідомлення містить пропозицію зявитися до відділу кадрів для отримання (а.с. 14). 09.03.2017 [PERSON] надіслано відповідачем ще одне повідомлення № 01/11-41/4 від 09.03.2017 також з пропозицією отримати трудову книжку у відділі кадрів підприємства (а.с. 16). Згідно з довідкою ДП «ВК «Краснолиманська» № 594 від 11.04.2017, середньоденна заробітна плата позивача становить 436,62 гривень (а.с. 69). При звільненні [PERSON] нараховані: компенсація за невикористану відпустку 10 календарних днів 4820,30 гривень, вислуга 2122,08 гривень, всього 6942,38 гривень, до виплати після відрахування податків і зборів 5588,62 гривень, які сплачені частинами: 16.03.2017 1600,00 гривень, 20.03.2017 1700,00 гривень, 29.03.2017 1600 гривень і 30.03.2017 688,62 гривень (а.с. 65). Таким чином, є встановленим порушення строку повного розрахунку відповідача з позивачем. Компенсація за невикористану відпустку та виплата вислуги відповідно до п.2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України № 5 від 13.01.2004, входить до фонду додаткової заробітної плати та, таким чином, їх несвоєчасна виплата є підставою для отримання позивачем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 30.03.2017. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з розясненнями п. 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а є обовязком роботодавця, закріпленим законодавчо, і не може ставитися у залежність від певної дії звільненої особи. Суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо непредявлення позивачем вимоги про проведення з ним розрахунку, оскільки відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на заробітну плату, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається Законом. Також суд при розгляді вказаної вимоги позивача не бере до уваги посилання відповідача щодо відмови [PERSON] отримати трудову книжку в день звільнення, оскільки це не є підставою для непроведення своєчасного остаточного розрахунку. Відповідачем не заперечене, а свідком [PERSON] підтверджено, що 28.02.2017 позивач був присутній на підприємстві відповідача, подав заяву про звільнення. Свідком також вказано, що [PERSON] скаржився йому, що підприємство не може віддати трудову книжку, оскільки не знає, за якою саме нормою закону належить його звільнити. Крім того, суд вбачає, що у трудовій книжці [PERSON] наявні виправлення щодо його звільнення, маються два записи з позначкою щодо недійсності першого з них, що вказує на підтвердження посилань [PERSON] про наявність незрозумілостей під час звільнення. Отже, о скільки відповідачем у день звільнення розрахунку з позивачем не проведено, він має відповідати перед позивачем згідно зі ст. 117 КЗпП України. Позивач просить суд стягнути його середній заробіток за період з дня звільнення по 29.03.2017 в сумі 8732,40 гривень з розрахунку 20 робочих днів х 436,62 гривень. Хоча судом і встановлено, що повний розрахунок із [PERSON] відбувся не 29, а 30 березня, суд, розглядаючи справу в межах предявлених позовних вимог, вважає необхідним стягнути з відповідача суму середнього заробітку, обраховану саме позивачем. Оскільки позовні вимоги суд задовольняє частково, з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у сумі 640,00 гривень, виходячи із задоволення однієї з двох заявлених вимог. На підставі ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст. 2, 116, 117, 233, 253 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», ст. 267 ЦК України,

Outcome: partial