Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду 17.06.2016р. з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (домоволодінням за адресою: [ADDRESS] ) та виселити її з такого житлового приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є одноосібним власником домоволодіння, оскільки набув його в дар 24.05.1996р.. З відповідачем вони перебували у шлюбі в період часу з 09.03.1992р. до 09.09.2015р.. Наявність шлюбних стосунків обумовила спільне проживання сторін в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Натомість після розірвання шлюбу відповідач на вимоги позивача в добровільному порядку не виселяється із зазначеного домоволодіння та не знімається з реєстраційного обліку за цією адресою. Позивач стверджує, що право користування відповідачем домоволодінням для її проживання здійснювалось з дозволу позивача для спільного сімейного проживання та ведення домашнього господарства, тобто є сервітутом. На теперішній час підстави для продовження дії такого сервітуту припинилися, оскільки припинилися сімейні відносини між сторонами і позивач заперечує проти продовження дії сервітутного права відповідача. Крім того відповідач не бере участі в оплаті комунальних платежів та не здійснює плати за користування жилим приміщенням. В той же час відповідач має у своїй власності інший житловий будинок, який отримала у спадок 26.10.2012р.. Тож з метою усунення обмежень на реалізацію свого права власності щодо домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Відповідач позовні вимоги не визнала і 06.07.2016р. подала зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що позивач набув у дар домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - яке складалось з дерев`яного будинку житловою площею 29кв.м та господарських будівель (літня кухня, сарай, туалет, гараж, водо колонка та огорожі). Зазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,2477га, яка була безоплатно передана у власність позивача у 2010р. шляхом її приватизації. За період шлюбних стосунків за рахунок спільних зусиль сторонами на території домоволодіння було побудовано ще один житловий будинок з навісами, в якому сторони фактично і проживають, але цей будинок не введено в експлуатацію через умисне зволікання позивача, оскільки лише він, як власник земельної ділянки, може здійснити такі дії. Зазначений будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін, але через незавершення процедури введення його в експлуатацію право власності на такий будинок не зареєстровано ні за ким із сторін. Тож відповідач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину недобудованого будинку за адресою: [ADDRESS] . Провадження по справі розпочато судом 17.06.2016р. 06.07.2016р. судом за заявою відповідача про забезпечення зустрічного позову постановлено ухвалу, якою накладено заборону відчуження на житловий будинок з надвірними спорудами, що належить позивачу та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 23.01.2017р. судом за клопотанням представника відповідача призначено судову будівельно-технічну експертизу з метою встановлення ступеню будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкту житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , позначеного в технічному паспорті літерою К-1 з навісом «М» та «Н». На період проведення експертизи провадження по справі зупинено. 07.04.2017р. справа передана у провадження судді Смоляра О.А., а провадження по справі відновлено внаслідок надходження до суду висновку експерта від 28.03.2017р. №2/СЕ-17 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи. За наслідками підготовчого провадження 24.04.2018р. судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Справа призначалась до розгляду в судові засідання на 30.10.2018р, 16.01.2019р., 26.02.2019р., які відкладались через неявку сторони відповідача. В судове засідання, що було призначене на 20.06.2019р., сторони також не з`явились, проте представник позивача Коміренко [PERSON] . [PERSON] . надав суду клопотання, в якому просив провести розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач та її представник в судове засідання в черговий раз не з`явились, про причини неявки не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Будь-яких клопотань від сторони відповідача щодо розгляду справи по суті до суду не надходило. Вирішуючи питання про можливість проведення розгляду справи за відсутністю учасників справи судом постановлено ухвалу, якою зустрічний позов залишено без розгляду, а розгляд справи продовжений в межах вимог первісного позову позивача. Дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.03.1992р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.09.2015р. №707/1955/15-ц, яке набрало законної сили 20.09.2015р. зазначений шлюб між сторонами розірваний, що визнається сторонами. 24.05.1996р. на підставі договору дарування позивач набув у власність домоволодіння - будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі спірне домоволодіння). До складу домоволодіння на момент укладання договору дарування входили будинок дерев`яний житловою площею 29кв.м. та надвірні споруди за технічним паспортом: літня кухня під літерою «Д», сарай «Е», туалети «З», льох - «В, в», гараж - «Б», водо колонка №4, огорожа №1-3. Зазначені обставини підтверджуються копією договору дарування. Спірне домоволодіння знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2477га, яка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Худяківської сільської ради від 26.05.2010р. №50-18, що підтверджується копією відповідного державного акту, виданого 09.09.2010р. міськрайонним управлінням Держкомзему у м. Черкаси та Черкаському районі Черкаської області. За даними Худяківської сільської ради, наявними в по господарській книзі №11 за 2011-2015рр., позивач є власником домогосподарства за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних технічного паспорту спірного домоволодіння, який виготовлений станом на 24.07.2015р. КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації», до складу такого домоволодіння входять наступні об`єкти з їх позначенням відповідними літерами: житловий будинок А-1 (рік побудови 1956р.) з прибудовою «а», загальна площа 48,8кв.м, житлова площа 29кв.м; житловий будинок К-1 (рік побудови 2004р.), загальна площа 102,7кв.м, житлова площа 52,3кв.м; гараж Б; погреба В та Г; вбиральня Л; сарай Е; літня кухня Д; навіси М та Н; огорожі №1, 2, 3; свердловина №5; водоколонка №4; зливна яма №6; замощення І, ІІ. Згідно даних висновку експерта від 28.03.2017р. №2/СЕ-17 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що будівництво житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , який позначений в технічному паспорті літерою К-1 з навісами «М» та «Н» закінчено і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням. Ступінь будівельної готовності станом на дату огляду 22.03.2017р., становить 100%. На теперішній час сторони зареєстровані та проживають у житлових приміщеннях домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - що визнається сторонами. При цьому відповідач фактично проживає у житловому будинку під літерою «К-1», що не заперечується сторонами і підтверджується актом обстеження від 10.12.2016р., складеним комісією Худяківської сільської ради Черкаського району Черкаської області. В той же час відповідач має у власності інший житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину, виданого 26.10.2011р. приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Вороною О.О.. Відповідач відмовляється на вимоги позивача виселитись та знятись з реєстраційного обліку з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - внаслідок чого позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами існує спір щодо порядку користування житловим приміщенням, який регулюється нормами Конституції України, Житлового кодексу України (далі ЖК), Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого\~приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Яв встановлено судом, відповідач набула права користування житловим приміщенням спірного домоволодіння як член сім`ї власника (дружина позивача). Ніяких угод про порядок користування спірним домоволодінням (строк, порядок, спосіб користування, участь у витратах та інше) сторони не укладали, а відтак відповідач має рівні із позивачем права щодо користування житловим приміщенням такого домоволодіння. В силу ч.4 ст.156 ЖК припинення шлюбних відносин між сторонами не є підставою для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням спірного домоволодіння. В цьому контексті суд не приймає доводи сторони позивача про застосування до спірних відносин п.4 ч.1 ст.406 ЦК, оскільки зазначена норма є загальною, а ч.4 ст.156 ЖК спеціальною, а тому відповідно до загальновизнаних засад правового регулювання суспільних відносин застосуванню підлягає спеціальна норма. Таким чином, з огляду на положення ст.ст.9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником житлового будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має право відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Передбачені ст.ст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, ч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Не заслуговують на увагу доводи позивача щодо порушення його прав, як власника, оскільки наявність у відповідача права користування житловим приміщенням спірного домоволодіння не перешкоджає реалізації позивачем його прав щодо його власності (продаж, дарування, міна та інше). Недостатньо обґрунтованими є і доводи позивача щодо наявності в нього надмірного тягаря з оплати витрат по утриманню будинку, прибудинкової території, проведенню ремонту та сплати комунальних послуг. Варто зауважити, що всупереч ст.ст.81, 83 ЦПК позивачем не надано доказів на підтвердження об`єктивності таких доводів та існування обставин, які б свідчили, що наявність у відповідача права користування житловим приміщенням створює для позивача додаткові зобов`язання по сплаті таких витрат (які саме витрати по утриманню будинку, прибудинкової території, проведенню ремонту несе позивач; розмір таких витрат та комунальних платежів і їх залежність та взаємозв`язок із фактом користування відповідачем житловим приміщенням). Відсутність таких доказів унеможливлює здійснення судом оцінки співвідношення, з використанням засад добросовісності та розумності, вагомості для позивача тягаря з оплати витрат, пов`язаних з утриманням спірного домоволодіння, за наявних фактичних обставин користування таким майном обома сторонами та за умови припинення відповідачем користування таким майном. В той же час беззаперечним та очевидним є істотність значення для відповідача наявність в неї права користування житловим приміщенням у спірному домоволодінні, оскільки право на житло є одним з основних соціально-економічних прав людини, а у спірному домоволодінні відповідач проживає понад 20 років. Окремо суд звертає увагу, що по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що з огляду на засади правового регулювання відносин власності на нерухоме майно безспірним є право власності позивача на житловий будинок під літерою «А-1, а», який є частиною спірного домоволодіння. Натомість житловий будинок «К-1», яким фактично користується відповідач для особистого проживання, був створений під час перебування сторін у шлюбі, а відтак право власності на такий об`єкт з огляду на положення ст.331 ЦК та ст.60 Сімейного кодексу України набувається сторонами на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено договором або законом, що передбачає рівність прав та обов`язків сторін по відношенню до такого об`єкту. Кожен житловий будинок є окремим об`єктом права власності, оскільки являє собою будівлю капітального типу, споруджену з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначену для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК), а отже право власності на такий об`єкт виникає після прийняття його до експлуатації та проведення його державної реєстрації (ч.2 ст.331 ЦК). Позивачем не надано суду доказів на підтвердження виникнення в нього права особистої приватної власності щодо житлового будинку «К-1», який є окремим об`єктом та відокремленим житлом від житлового будинку «А-1, а». Таким чином доводи позивача про порушення його права власності щодо об`єкту житловий будинок «К-1» спірного домоволодіння є необґрунтованими. Таким чином, з огляду на підставу позову та зміст позовних вимог, враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати по справі складаються із сум судового збору, сплаченого позивачем за подання позову (551,21грн) та відповідачем за подання зустрічного позову (1300грн) і клопотання про забезпечення позову (275,61грн). Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. У свою чергу, понесені відповідачем судові витрати зі сплати судового збору обумовлені поданням нею зустрічного позову та клопотання про вжиття заходів забезпечення по зустрічному позову. Враховуючи, що зустрічний позов залишений судом без розгляду, то на підставі ч.1, 3 ст.141 понесені відповідачем судові витрати також не підлягають відшкодуванню. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК застосовані судом заходи забезпечення позову в рамках цієї справи підлягають до скасування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed