Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що він з 11.06.1998 року працював в ДКП КМГ Центр «Тварини в місті» на посаді водія транспортних засобів та з 01.09.2003року, в зв'язку з реорганізацією підприємства був переведений до КП «Притулок для тварин», де пропрацював до 21.04.2015 року, у зв'язку з чим загальний стаж на підприємстві складає майже 17 років. Вказує, що 21.04.2015року його було звільнено із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку зі скороченням штату відповідно до наказу №38-К від 21.04.2015 року, підставою чого, на думку відповідача, являється заява про відмову від переведення на іншу роботу, яку він не писав. Крім того, вказує, що при попередженні про наступне звільнення йому було запропоновано посаду підсобного робітника служби утримання тварин, однак згоди він не давав, відповідно до ст.34 КЗпП України, оскільки дана посада знаходиться в іншій місцевості. Також зазначає, що за його ініціативою 19.02.2015 року було проведено перевірку профспілковим комітетом КП «Притулок для тварин», членом профспілки якого він є, законності підписання наказу №25-ОП від 18.02.2015 року в.о. директора [PERSON] про скорочення чисельності працівників, з відповіді якого вбачається, що в.о. директора [PERSON] порушив ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а також ч.1 ст. 43 КЗпП України. Вказує, що при звільненні з посади йому не було надано право на першочергове залишення на посаді згідно з ч.1 ст.42 та п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України, оскільки він має вищу транспортну освіту (інженер-механік та інженер з транспорту), найбільший неперервний стаж роботи на даному підприємстві серед інших кандидатів. Зазначає, що вищезазначені переваги залишення його на посаді були розглянуті профспілковим комітетом КП «Притулок для тварин», який після свого засідання 11.03.2015 року не дав згоди на його звільнення. У зв'язку з вищевикладеним, вказує, що його звільнення, як працівника, за скороченням штатів є незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом та просить визнати незаконним його звільнення, поновити його на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необгрунтований та безпідставно заявлений. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 45 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України однією з гарантій держави гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України забезпечення права громадян на працю вказано, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 11.06.1998 року працював на ДКП КМГ Центр «Тварини в місті» (перейменовано у КП КМЦ «Тварини в місті»), 29.08.2003 року звільнений по переводу у зв'язку з реорганізацією до КП «Притулок для тварин», що підтверджується відповідним записами у трудовій книжці (а.с.4-7). Рішенням Київської міської ради №194/1059 від 04.03.2015 року «Про діяльність комунального підприємства «Центр ідентифікації тварин» та комунального підприємства «Притулок для тварин», Київська міська рада вирішила припинити комунальне підприємство «Притулок для тварин» шляхом приєднання до комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» (а.с.73). З метою реалізації вищевказаного рішення Київської міської ради, виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) прийнято розпорядження №529 від 04.06.2015 року «Про організаційно-правові заходи щодо виконання рішення Київської міської ради від 04 березня 2015 року №194/1059 «Про діяльність комунального підприємства «Центр ідентифікації тварин» та комунального підприємства «Притулок для тварин» (а.с.74-75). Відповідно до вимог ст.ст.104-107 ЦК України, ст.59 ГК України, п.2 розпорядження КМДА №529 від 04.06.2015 року (а.с.76) виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) було утворено комісію з припинення комунального підприємства «Притулок для тварин» та призначено голову комісії з припинення виконуючого обов'язки директора КП «Притулок для тварин» - [PERSON] Також, слід зазначити, що 08.12.2015 року виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) прийнято розпорядження №1193 «Про затвердження змін до складу комісії з припинення комунального підприємства «Притулок для тварин» шляхом приєднання до комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» на чолі з головою комісії з припинення - директором комунального підприємства «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» Макаріною Інною Миколаївною (а.с.78), у зв'язку з чим, оскільки до комісії з припинення юридичної особи або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи наказом №25-ОП від 18.02.2015 року «Про скорочення чисельності працівників» (а.с.8) було вирішено: затвердити новий штатний розклад з 21.04.2015 року; доручити начальникам відділів і служб повідомити працівників підприємства про подальше звільнення у зв'язку із скороченням штату. Відповідно до наказу КМДА КП «Притулок для тварин» №4 від 15.01.2015 року про зміни в штатному розписі підприємства (а.с.42) було наказано прийняти до виконання проект штатного розпису на 2015 рік, вжити організаційно-правові заходи, пов'язані із змінами в організації виробництва і праці. Крім того, відповідно до звітності про заплановане вивільнення (а.с.41) від 20.02.2015 року серед посад, які було заплановано вивільнити, зокрема, зазначено - водій автотранспортних засобів, 2 працівника, дата наказу про попередження - 18.02.2015 року, заплановано дату вивільнення - 20.04.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, 18.02.2015 року позивача було повідомлено особисто про те, що відповідно до вищезазначеного наказу №25-ОП від 18.02.2015 року посаду водія автотранспортних засобів служби моніторингу та регулювання чисельності тварин, яку він обіймав з 01.02.2003 року скорочується, у зв'язку з чим він підлягав вивіленню з 21.04.2015 року (а.с.79) та водночас йому було запропоновано роботу на підприємстві на посаді підсобного робітника служби утримання тварин, від якої він відмовився. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за №9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Позивач у підтвердження позовних вимог посилався на те, що відповідачем були порушені норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, а саме - не запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, не було враховано його переважне право на залишення на роботі, відсутність згоди на його звільнення профспілкового комітету, однак дані посилання повністю спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував останньому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України за результатом розгляду справи №6-40цс15 (у постанові від 01.04.2015 року). Як вбачається з матеріалів справи, 18.02.2015 року позивачу було надано персональне повідомлення про скорочення посади водія автотранспортних засобів з 21.04.2015 року та одночасно запропоновано на підприємстві посаду підсобного робітника служби утримання тварин (а.с.79), відповідно до наказу №42-ОП від 14.04.2015 року (а.с.49) - було запропоновано вакантну посаду кухаря служби утримання тварин, останній з наказом ознайомився та не погодився на запропоновану посаду, відповідності до наказу №44-ОП від 20.04.2015 року - було запропоновано посаду охоронника центру захисту тварин, останній з наказом ознайомився та не погодився на запропоновану посаду. Крім того, судом встановлено, що відповідно до характеристики [PERSON], наданої начальником служби моніторингу та регулювання чисельності тварин, водій автотранспортних засобів позивач [PERSON] тривалий час перебував на простої та роботу водія не виконував (а.с.84) тому, у відповідності до частини і статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надавалось працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Також слід зазначити, що позивач у підтвердження позовних вимог посилався на те, що відповідачем не було враховано відсутність згоди на його звільнення профспілкового комітету, однак як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до заяви на попередню згоду на вивільнення працівників адміністрацією КП «Притулок для тварин» подано до первинної профспілкової організації «Притулок для тварин» інформацію для проведення консультацій стосовно скорочення працівників та отримання згоди, тобто дотримано вимоги статті 43 КЗпП України. Як вбачається з протоколу розширеного засідання ППО КП «Притулок для тварин» №9 від 11.03.2015 року (а.с.12-13) на підставі п.3 ст.42 КЗпП України згоду на скорочення [PERSON] надано не було, однак у відповідності до ч.6 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки вищезазначений протокол №9 від 11.03.2015 року не містить обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON], у порівнянні з ким саме він має переважне право на залишення на займаній посаді тому відповідачем було дотримано вимоги статті 43 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу про припинення трудового договору №38-К від 21.04.2015 року (а.с.3) позивача було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників у відповідності до вимог, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, а саме: позивач був своєчасно повідомлений про наступне вивільнення відповідно до частини і статті 49-2 КЗпП України; позивачу було запропоновано вакантні посади на підприємстві, однак останній відмовився від їх зайняття; враховано відсутність переважного права на залишення на роботі, оскільки перебував на простої, у зв'язку з чим показники продуктивності праці у нього відсутні; своєчасно отримав всі належні йому при звільненні виплати: заробітну плату, вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористану відпустку відповідно до статей 44, 83, 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У зв'язку з вищевикладеним, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами та дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що відповідачем при звільненні позивача було дотримано порядок, встановлений законодавством, а позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 43, 54 Конституції України, ст.ст. 3, 5-1, 32, 36, 40, 42, 43, 45, 49-2 Кодексу законів про працю України, ст.10, 11 Цивільного Кодексу, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за №9 від 06.11.1992 року,

Outcome: dismissed