Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою і просить суд стягнути з відповідача в його користь нараховану заробітну плату в сумі 33779,72 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 16.02.2015 року він був прийнятий на посаду директора Філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний завод», згідно із наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» №. 5-К від 16 січня 2015 року. Зазначив, що саном на сьогодні Відповідачем не проведено ним розрахунку та не виплачено заборгованості по заробітній платі, починаючи з березня 2015 року по січень 20166 року. Зазначена сума заборгованості не виплачена, у добровільному порядку відповідач не бажає її виплачувати, у зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду. У судове засідання позивач та не з'явився, але подав до суду заяву в якій просили проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач просить розглядати справу за відсутності їхнього представника за наявними матеріалами в справі. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, суд розглядає справу в порядку, встановленому ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що 16.02.2015 р., згідно із наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» № 5-К [PERSON] був прийнятий на посаду директора Філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний завод», яке знаходилося в той час по вул. Дегтярівська, 13/24, м. Київ. Згідно наказу №6 -К від 11.01.2016 р. виданим генеральним директором концерну «Техвоєнсервіс», позивача 25.11.2016року звільнено з посади директора згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем було подано заперечення на позовну заяву, де він проти задоволення позову заперечує та додає копії відомостей про виплату коштів [PERSON]. Однак суд не приймає дані заперечення до уваги, оскільки згідно поданої довідки № 17 від 17.05.2017р. заборгованість по заробітній платі становить - 33779,72 грн. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за несвоєчасну виплату звільненому працівникові належних йому сум є : порушення строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина підприємства (власника). Сама по собі відсутність грошових коштів на розрахунковому рахунку, фінансові труднощі роботодавця не виключають його відповідальності щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та не є підставою для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних (неоспорюваних) працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зі змінами та доповненнями, суд встановивши при розгляді справи, що робітнику не були виплачені при звільнені всі належні йому суми, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір.

Outcome: approved