Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] з вимогою визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстрований його онук [PERSON] , який фактично в ній не проживає, не сплачує комунальні послуги. У позовній заяві зазначено, що факт реєстрації місця проживання відповідача в будинку, формально надає йому право на користування житловою площею і відповідно призводить до нарахування комунальних платежів у більшому розмірі. Всі ці обставини перешкоджають вільній реалізації позивачем права користування будинком. Ухвалою суду від 17.05.2021 року провадження у справі призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Суд,\~перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до договору дарування від 27.10.2007 року позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.04.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України\~передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами\~Цивільного кодексу України. Положеннями\~ст. 391 ЦК України\~регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1\~ст. 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України, зміст якої передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ст.72ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж рік не проживає за місце його реєстрації. При цьому, позивач посилається на наявний в матеріал справи акт опитування сусідів про фактичне непроживання особи за місцем реєстрації підписаний [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в яких вказані особи зазначають, що відповідач не проживає у будинку за адресою [ADDRESS] з вересня 2016 року. Між тим, вказаний документ не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідача за місцем його реєстрації та відсутність поважної причини такого непроживання. Слід зазначити, що акт вказаних осіб необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем. Згідно висновку від 18.09.2016 року встановлено, що надійшла заява від дружини позивача в ході розгляду якої встановлено, що донька позивача [PERSON] та її чоловік [PERSON] пошкодили майно за адресою проживання позивача. Вказаний висновок не підтверджує не проживання відповідача [PERSON] за адресою реєстрації. Однак будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі протягом тривалого строку без поважних причин суду надано не було, позивач не скористався наданими йому правами заявляти клопотання, в тому числі про допит свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . Доводи позивача щодо несплати відповідачем витрат на комунальні послуги не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідача про стягнення таких витрат. Крім того, неможливість позивача оформити субсидію також не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та не спростовує вищевказаних висновків суду. У відповідності до вимог ч. 4ст. 263 ЦПК Українисудом враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду №521/10070/14 від 23.01.2018, №725/5098/17 від 24.09.2020, №686/11463/16-ц від 04.07.2018. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на положення вказаних статей\~ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed