Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири [ADDRESS]. 31 серпня 2002 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] В квартирі, крім нього, зареєстровані його мати - [PERSON], відповідачка та син [PERSON]. 06.08.2013 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м.Києва. Враховуючи, що шлюб між ним та відповідачкою розірвано, вона більше не є членом його родини та втратила право на проживання в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності. Крім того, поведінка відповідачки є неналежною та такою, що порушує його права як власника на належне розпорядження та користування квартирою. Відповідачка не сплачує комунальні послуги, вчиняє сварки з ним та з його матір»ю, відмовляється утримувати у належному стані його квартиру, що призводить до її поступового псування. Виселятися в добровільному порядку відповідачка відмовляється, хоча є власницею квартири, розташованої в [ADDRESS]. Вважає, що наявність зареєстрованої особи, яка не має належних правових підстав для користування об»єктом нерухомості, який належить йому на праві власності, порушує його права як власника на користування та розпорядження належним йому майно. Оскільки відповідачка робить неможливим проживання з нею в одній квартирі, вважає, що її слід виселити без надання іншого житлового приміщення. Просить виселити відповідачку з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини поважності неявки суду не повідомила. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником однокімнатної квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 06.10.2001 року ( а.с.11). Згідно свідоцтва про одруження ( а.с.8) [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 31 серпня 2002 року. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 06 вересня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано ( а.с.9). Відповідно до довідки форми № 3 ( а.с.10) у спірній квартирі зареєстрований позивач, відповідачка, їх син та мати позивача. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 321 ЦК України. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач по справі - [PERSON], відповідно до ст. 150 ЖК України, має право користуватись житловим приміщенням для особистого проживання і проживання членів своєї сімї, а також розпоряджатися на свій розсуд. Питання щодо виселення осіб із житла, окрім загальних норм щодо права власності на нього регулюються житловим законодавством. Стаття 156 ЖК України передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 4 цього Кодексу Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. З огляду на викладене суд, враховуючи, що [PERSON] раніше не заперечував про надання згоди на вселення та проживання відповідачки [PERSON] у квартиру [ADDRESS], а відтак остання набула права проживати у спірній квартирі (ч. 2 ст. 156 ЖК України), була вселена як член сім»ї власника квартири. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частино 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У ст. 116 ЖК України зазначено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. При розгляді справи представник позивача не надала доказів про застосування до відповідачки заходів запобігання і громадського впливу за порушенням нею правил соціалістичного співжиття, які унеможливлюють проживання з нею в одній квартирі. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного. ст.. ст.. ст. 9, 116, 150, 156 - 157, 162 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 382 - 383, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed