Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 2\~500 доларів 00 центів, проценти за користування позикою у розмірі 489 доларів 36 центів, та 3% річних за 2018 -2019 роки за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 83 долара 00 центів та понесені ним судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 12 липня 2018 року між позивачем та відповідачем по справі [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки. За цим договором [PERSON] як позикодавець передав у власність відповідача 2\~500 доларів США. Строк виплати боргу сторонами нами було встановлено до 30.08.2018 року . Оскільки відповідач добровільно взятих на себе зобов`язань за договором по поверненню суми боргу не виконав, від їх виконання ухиляється, позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06 грудня 2019 року позивач надав суду уточнену позовну заяву, в якій з підстав викладених у первісному позові просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у гривні, що за офіційним курсом НБУ на 04 грудня 2019 року складає 59\~848,00 гривень, проценти за користування позикою з 30 серпня 2018 року по 07 жовтня 2019 року в сумі 12\~954,15 гривень та три відсотки річних з 30 серпня 2018 року по 07 жовтня 2019 року в сумі 2197,40 гривень. В судове засідання представник позивача адвокат Фельський С.Л. надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, відзив на позов не надав, в зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно з ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а його укладення у належній формі може бути підтверджено\~\~розпискою позичальника. Як встановлено в ході розгляду справи , 12 липня 2018 року між позивачем , [PERSON] з одного боку та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики б/н, у вигляді розписки. За цим договором позивач передав у власність [PERSON] 66\~376 гривень, що еквівалентно 2500 доларів США. Строк виплати боргу сторонами було встановлено до 30.08.2018 року. На підтвердження укладення договору позики між сторонами позивач надав розписку, яка відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України підтверджує укладення договору позики. Протилежне має довести відповідач. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що позивач надав належні та допустимі докази існування між ним та [PERSON] зобов`язальних правовідносин, невиконання зобов`зання відповідачем , суд приходить до висновку що з відповідача слід стягнути на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у гривні, що за офіційним курсом НБУ на 04 грудня 2019 року складає 59\~848,00 гривень, а також у відповідності до положень ст. 625 ЦК України 3% річних з 30 серпня 2018 року по 07 жовтня 2019 року в сумі 2197,40 гривень відповідно до розрахунку наданому позивачем, який здійснений з урахуванням норм чинного законодавства. Разом з тим, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача процентів за користування позикою виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором припиняється після спливу визначеного договором строку повернення позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів після 30 серпня 2018 (закінчення строку договору ) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такий висновок зробив ВС в постанові №175/4753/15-ц від 6 лютого 2019 року, а отже позовні вимоги в частині стягнення відсотків за період з 30 серпня 2018 року по 07 жовтня 2019 року в розмірі 12\~954,15 гривень задоволенню не підлягають. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 620, 45 гривень.

Outcome: partial