Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва та просив стягнути з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», ЄДРПОУ 16467237, юридична адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, на користь [PERSON], паспорт [NUMBER] виданий Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області від12.12.1996 р., ідентифікаційний номер [NUMBER] адреса: 03191, [ADDRESS], суму 307 200,31 гривень. Позивач посилався на таке: 18 серпня 2014 року [PERSON] (далі - позивач) було призначено на посаду Заступника Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) з оплатою праці відповідно до трудового договору. 28 січня 2015 року згідно наказу №65-кго позивача було звільнено із займаної посади. Причиною звільнення була тривала невиплата відповідачем заробітної плати. Проте, в день звільнення належні до сплати суми не були виплачені в передбачений законом строк. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконання виробничих завдань і функцій, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За час роботи позивача відповідач, грубо порушуючи вимоги ст. 115 КЗпП України, заробітну плату не сплачував. Станом на 28.01.2015 року за відповідачем утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 39 861,03 гривень, яку відповідач не виплатив. Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності. Згідно з довідкою від 28.01.2015 року, що видана відповідачем позивачу, середньоденна заробітна плата складає 813,96 гривень. Оскільки звільнено позивача було 28.01.2015, то кількість робочих днів з дня звільнення по 06.05.2016 року складає 318 днів. Таким чином сума середнього заробітку за весь період складає 258 839,28 гривень. Тому, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача 258 839,28 гривень середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 29.01.2015 року по 06.05.2016 року. Те, що відповідач в день звільнення позивача і до теперішнього часу не провів повний розрахунок заподіяло позивачу величезні моральні страждання, увесь час переживаючи з приводу свого існування і внаслідок чого позивач була позбавлена нормального життєвого спілкування з рідними та близькими людьми, друзями. Була позбавлена можливості вести звичний спосіб життя, неповноцінне харчування. Тому позивач вимагає визначити моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень, яку згідно з ст. 237-1 КЗпП відповідач зобов'язаний відшкодувати. Позивач просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв про причини неявки до суду не надходило. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню за таких підстав: 18 серпня 2014 року [PERSON] (далі - позивач) було призначено на посаду Заступника Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) з оплатою праці відповідно до трудового договору. 28 січня 2015 року згідно наказу №65-кго позивача було звільнено із займаної посади. Причиною звільнення була тривала невиплата відповідачем заробітної плати. Проте, в день звільнення належні до сплати суми не були виплачені в передбачений законом строк. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконання виробничих завдань і функцій, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За час роботи позивача відповідач, грубо порушуючи вимоги ст. 115 КЗпП України, заробітну плату не сплачував. Станом на 28.01.2015 року за відповідачем утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 39 861,03 гривень, яку відповідач не виплатив. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому при звільнені від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше дня наступного після пред'явлення вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності. Згідно з довідкою від 28.01.2015 року, що видана відповідачем позивачу, середньоденна заробітна плата складає 813,96 гривень. Оскільки звільнено позивача було 28.01.2015, то кількість робочих днів з дня звільнення по 06.05.2016 року складає 318 днів. Таким чином сума середнього заробітку за весь період складає 258 839,28 гривень. Тому, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача 258 839,28 гривень середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 29.01.2015 року по 06.05.2016 року. Те, що відповідач в день звільнення позивача і до теперішнього часу не провів повний розрахунок заподіяло позивачу величезні моральні страждання, увесь час переживаючи з приводу свого існування і внаслідок чого позивач була позбавлена нормального життєвого спілкування з рідними та близькими людьми, друзями. Була позбавлена можливості вести звичний спосіб життя, неповноцінне харчування. Тому позивач вимагає визначити моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень, яку згідно з ст. 237-1 КЗпП відповідач зобов'язаний відшкодувати. На підставі ст. ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved