Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 12.12.2015 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. У неї з відповідачем шлюбне життя не склалося і рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2017 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Оскільки відповідач з часу народження доньки не бажає з нею спілкуватися, опікуватися нею, нехтує своїми обов»язками з виховання та матеріального забезпечення дитини , вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 03 березня 2018 року провадження у справі відкрито. У вступному слові позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явився, відзив на позов не надав, в зв»язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району зазначила, що висновком районної адміністрації як органу опіки та піклування , з урахуванням обставин справи та віку дитини, визнано недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Так судом встановлено , що 12 грудня 2015 року [PERSON], громадянин Королівства Марокко , та позивачка [PERSON], громадянка України , зареєстрували шлюб. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . Батьком дитини у свідоцтві про народження зазначено [PERSON], а матір»ю - позивачку . Відповідач є громадянином Королівства Марокко, що підтверджено паспортом серії [NUMBER]. Його місце проживання зазначено за наступною адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На теперішній час малолітня дитина проживає з матір»ю, що підтверджено довідкою голови правління ОСББ «Зернова 44». Згідно довідки КЗ «ЦПМСД №9» в Центрі відсутня повна інформація , в якій мірі [PERSON] виконує свої батьківські обов»язки, однак у вказаній довідці зазначено, що при огляді дитини вдома та на прийомі у лікаря, батько був відсутній. Як зазначили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], відповідач був присутній коли вони забирали онуку [PERSON] з пологового будинку . В подальшому їм стало відомо зі слів позивачки, що лише вона займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини . Наразі їм не відоме місцезнаходження відповідача. Натомість, в судовому засіданні позивачка та її представник зазначили, що їм стало відомо, що відповідача було повернуто за межі України та заборонено в»їзд до України на три роки. Зазначені обставини встановлені Рішенням № 6 головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Запорізькій області А.В. Нестеренко від 31 січня 2017 року. У відповідності до вказаного рішення [PERSON] , [INFO], примусово повернуто за межі України та зобов»язано покинути територію у термін до 01.03.2017 року; заборонено відповідачу в»їзд на територію України на три роки до 31.01.2020 року. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (частина друга статті 166 СК України). Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань. Суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari &aль; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради як органу опіки та піклування , з урахуванням віку малолітньої дитини, визнано неможливим позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Враховуючи вищенаведене , з урахуванням встановлених в судовому засіданні , суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки судом встановлено, що останнього було примусово повернуто за межі України в той час, коли дитині виповнилося лише 5 місяців та заборонено в»їзд до України до 2020 року, тобто фактично позивачем не доведено винної поведінки [PERSON], який в силу об»єктивних обставин на теперішній час не має можливості знаходитися на території України та виконувати батьківськи обов»язки. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов»язків, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed