Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що він є онуком померлої 13.01.2006 року [PERSON] і водночас є її єдиним спадкоємцем, оскільки батько позивача, а син спадкодавці [PERSON], помер 13.01.2006 року. Зазначав, що після смерті 13.01.2006 року [PERSON] відкрилась спадщина на її спадкове майно, тобто на земельну ділянку площею 2,58 гектарів, що розташована на території Трубаційвської сільської ради та належала спадкодавиці на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ПЛ № 039223. Позивач просить встановити факт належності спадкодавиці спадкового майна та визнати право власності на нього за [PERSON], так як він не може оформити свої права в нотаріальному порядку через втрату правовстановлюючого документа, що слідує з повідомлення Хорольської держнотконтори від 28.09.2015 року за № 1786/01-16. Позивач в судове засідання не зявився, в позовній заяві просив провести розгляд справи за його відсутністі. Відповідач в судове засідання явку свого представника не забезпечив, подав суду письмову заяву про визнання позову з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом у відповідності до ч. 4, ч. 5 ст. 174 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved