Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з вказаним\~позовом,\~в якому\~просив виселити\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] в\~примусовому порядку\~ з квартири [ADDRESS] , зобов`язати відповідачів звільнити вказану квартиру від особистих речей та зняти їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив , що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» ТОВ «Кредитні ініціативи» було оформлено право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною пл.45,82 кв.м., житловою пл. 31,0 кв.м. що належала на праві власності [PERSON] . Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 12.3.1 Договору іпотеки №0701/0307/71-140-Z-1 від 15/03/2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна , Свідоцтва про право власності від 22.02.2019 р. № 157323372, було зареєстровано право власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі рішення державного реєстратора Ільющенкова Сергія Олександровича індексний номер: 45664382 від 22.02.2019 року, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною пл.45,82 кв.м., житловою пл. 31,0 кв.м. Позивач вважає, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили відповідно до ст.\~317\~ЦК України право користування. Оскільки відповідачі не є власниками житла, своїми діями порушують законні права ТОВ «Кредитні ініціативи», позивач звернувся до суду у зв`язку з тим, що відповідачі незаконно займають та проживають в квартирі без будь-яких правових підстав.\~\~\~ Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2019 провадження по справі відкрито, визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 18 листопада 2019 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району, як органом опіки та піклування було надано суду висновок про недоцільність виселення малолітньої [PERSON] , [INFO] , з огляду на те, що у долучених до позовної заяви копіях документів відсутні відомості про гарантування збереження житлових прав дитини, немає згоди батьків на її виселення. 14 січня 2020 року відповідачка [PERSON] надала суду відзив на позов, в якому з огляду на те, що спірна нерухомість була придбана за спільні кошти подружжя, виселення малолітньої дитини порушуватиме вимоги Закону України «Про охорону дитинства» , а рішення державного реєстратора щодо здійснення державної реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на спірну квартиру здійснено з порушенням вимог закону, в задоволенні позову просила відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, наполягала на задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району проти задоволення позовних вимог в частині виселення малолітньої дитини [PERSON] заперечувала з підстав визначених ст. 12 Закону України «Про основи соціально захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» . Відповідач [PERSON] , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , відповідачка [PERSON] , належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили , відзив на позов не надали , в зв`язку з чим на підставі ч.2 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутність на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» ТОВ «Кредитні ініціативи» було оформлено право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною пл.45,82 кв.м., житловою пл. 31,0 кв.м. , що належала на праві власності [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна , Свідоцтва про право власності від 22.02.2019 р. № 157323372, було зареєстровано право власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі рішення державного реєстратора Ільющенкова Сергія Олександровича індексний номер: 45664382 від 22.02.2019 року, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною пл.45,82 кв.м., житловою пл. 31,0 кв.м. Тобто, судом встановлено, що позивач набув права власності на спірне нерухоме майно відповідно до застереження в п.п. 12.3.1 Договору іпотеки №0701/0307/71-140-Z-1 від 15.03.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Спірна квартира до передачі \~іпотекодержателю права\~власності на\~предмет іпотеки\~в рахунок\~виконання основного\~зобов`язання\~ згідно договору купівлі-продажу від 15 березня 2007 року належала на праві власності [PERSON] . Згідно Довідки про склад сім`ї № 04-07/3/5056 від 22.03.2019 року, в квартирі [ADDRESS] , загальною пл.45,82 кв.м., житловою пл. 31,0 кв.м ., зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Квартира була передана в іпотеку за договором іпотеки від 15 березня 2007 року, іпотекодавцем та позичальник за забезпеченим договором кредиту є [PERSON] . Згідно із п.п.1.1,1.4. укладеного 15 березня 2007 року кредитного договору № 07012/0307/71-140 , кредит був наданий [PERSON] з метою здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між ним та [PERSON] з метою придбання квартири [ADDRESS] , причому 15,197 % її вартості позичальник [PERSON] зобов`язався сплатити власними коштами. Право вимоги за кредитним договором і права за договором іпотеки перейшли від кредитора-іпотекодержателя ПАТ «Сведбанк» ( яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» ) до ТОВ «Факториногова компанія «Вектор Плюс» , а в подальшому до ТОВ «Кредитні ініціативи» за укладеним між ними відповідним договорами про відступлення права вимоги. 12 травня 2019 року року позивач надіслав відповідачам вимогу від 10 травня 2019 року про добровільне звільнення квартири . Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, зокрема, є\~стаття 109 ЖК УРСР\~та\~стаття 40 Закону України «Про іпотеку», які закріпляють порядок та умови виселення громадян із житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення. Так, згідно з частиною першою\~статті 109 ЖК УРСР\~виселення\~\~із\~\~займаного\~\~жилого\~\~приміщення\~\~допускається\~\~з підстав,\~\~установлених законом.\~\~Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду (частина друга\~статті 109 ЖК УРСР). Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК УРСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Частиною першою\~статті 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частиною другою вказаної статті встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та вирішення питання про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої\~статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої\~статті 109 ЖК УРСР. Як вже було зазначено, особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої\~статті 109 ЖК УРСР\~постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15,\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження\~\~\~№ 14-317цс18), у якій вказано, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування\~статті 40 Закону № 898-IV\~та\~статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Установлено, що згідно із п.п.1.1,1.4. укладеного 15 березня 2007 року кредитного договору № 07012/0307/71-140 , кредит був наданий [PERSON] з метою здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між ним та [PERSON] з метою придбання квартири [ADDRESS] , причому 15,197 % її вартості позичальник [PERSON] зобов`язався сплатити власними коштами. Отже, оскільки спірна квартира була придбана позичальником не лише за кредитні кошти, то це унеможливлює виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання їм іншого житлового приміщення. Вказаний висновок відповідає і правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду\~\~\~\~ від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц. Враховуючи вищенаведене , суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів в примусовому порядку з квартири квартири [ADDRESS] , зняття їх з реєстрації та зобов`язання їх звільнити спірне житло від особистих речей. Питання про судові витрати витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України .

Outcome: dismissed