Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 01 грудня 2017 року по 10 квітня 2019 року він фактично працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сіндікат МС» м. Київ у службі охорони на посаді охоронника. При прийомі на роботу директор вказаного підприємства обіцяв найближчим часом оформити його на посаду охоронника належним чином, та зробити відповідний запис в трудовій книжці. Але, до 10 квітня 2019 року вказане зроблено не було. В той же час він протягом даного періоду постійно добросовісно працював у даному товаристві, тобто знаходився з даним підприємством у фактичних трудових відносинах. Спочатку своєї роботи він регулярно та в обумовленому розмірі отримував заробітну плату. В службі охорони вівся облік його виходів на роботу у відповідному журналі, також фіксувалися його доповідні в журналі доповідних служби охорони підприємства. Він належним чином виконував свої обов`язки, позитивно характеризувався, не мав ніяких нарікань в свій адрес від представників адміністрації даного підприємства. 10 квітня 2019 року директор ТОВ «Сіндікат МС» повідомив, що трудові відносини між ним та підприємством розриваються. Крім того, ані наказ про прийом його на роботу, ані наказ про його звільнення з роботи, так винесені не були, і в трудовій книжці не були зроблені відповідні записи. На момент його звільнення мала місце заборгованість по сплаті йому заробітної плати за період часу з липня 2018 року по 10 квітня 2019 року в розмірі 30625,00 гривень. В подальшому він звернувся до директора даного товариства з вимогою сплатити йому вказану заборгованість по заробітній платі, однак у відповідь на його вимоги директором ТОВ «Сіндікат МС» було надано розписку, в якій він зобов`язався виплатити йому заробітну плату в розмірі 30625,00 гривень до 15 червня 2019 року. До теперішнього часу дана заборгованість по заробітній платі йому так і не виплачена. Вважає, що вказаними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода в розмірі 30625,00 гривень, оскільки він переживав та у нього був сильний стрес, в результаті чого у нього погіршився стан здоров`я, почалися безсоння, частий головний біль, дратівливість, депресивний стан, які раніше йому не були притаманні. Крім того, внаслідок не виплати заробітної плати він мав дуже складний матеріальний стан, протягом тривалого часу він не міг купувати якісні продукти харчування, необхідні предмети одягу та предмети першої необхідності. Просить суд встановити факт його допуску до роботи та перебування в трудових відносинах із ТОВ «Сіндікат МС» на умовах повного робочого часу на посаді охоронника в період часу з 01 грудня 2017 року по 10 квітня 2019 року; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період часу з 01 липня 2018 року по 10 квітня 2019 року в розмірі 30625,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 30625,00 гривень, та понесені судові витрати по справі, а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 1362,00 гривень, витрати на оплату правничої професійної допомоги в розмірі 4000,00 гривень. Позивач будучи повідомленим належним чином про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідач будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~ \~Суд,\~дослідивши матеріали\~справи,\~з`ясувавши всі\~обставини,\~на яких\~ґрунтуються вимоги,\~об`єктивно оцінивши\~докази,\~що мають\~значення для\~вирішення справи\~по суті,\~встановивши фактичні\~дані та\~відповідні їм\~правовідносини,\~приходить до\~висновку,\~що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. На підтвердження перебування в трудових відносин з Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Сіндікат МС» та виконання позивачем обов`язків охоронника на даному підприємстві в період часу з 01\~грудня 2017\~року по\~10\~квітня 2019\~року, позивачем надані доповідні, які виконані ним власноруч упродовж вказаного періоду роботи, та які адресовані начальнику охорони ТОВ «Сіндікат МС» про те, що на об`єкті, що ним охороняється без пригод. Крім того, відповідно до виписки по рахунку відкритого на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» слідує, що в період з 01 грудня 2017 року по 10 квітня 2019 року на картковий рахунок позивача періодично здійснювалися зарахування від громадянина [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Як\~слідує з\~розписки,\~долученої позивачем\~до матеріалів\~справи,\~що 27\~травня 2019\~року директор\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Сіндікат МС»\~Мясоутов Тимур\~Шамільович зобов`язався\~здійснити виплату\~заборгованості по\~заробітній платі\~в розмірі\~30625,00\~гривень [PERSON] \~до 15\~червня 2019\~року.\~Вказана розписка\~підписана [PERSON] \~та на\~його підпису\~є відбиток\~печатки підприємства. При вирішенні заявлених вимог в частині встановлення факту допуску до роботи позивача та перебування його в трудових відносинах з відповідачем, суд виходить з наступного. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів в\~їх сукупності. Норми статей\~2,\~3 КЗпП України\~визначають право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Частина третя\~статті 24 КЗпП України\~встановлює заборону на допуск працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови роботодавця привести фактичні відносини з громадянином у відповідність до вимог трудового законодавства, факт трудових відносин, як факт, що має юридичне значення, може бути встановлений у судовому порядку, а, враховуючи наявність спору - у позовному провадженні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктом 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року\~(із внесеними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Враховуючи вищевикладене відносини між позивачем та відповідачем підпадають під ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач, посилаючись на наявність трудових відносин, належними доказами підтвердив, що відносини саме такого характеру склалися у сторін, оскільки як випливає з досліджених судом доказів позивач звітував кожну свою робочу зміну про стан своєї роботи своєму безпосередньому керівнику даного підприємства, в свою чергу, відповідач періодично здійснював переказ грошових коштів за виконану позивачем роботу, та письмовою розпискою директор ТОВ «Сіндікат МС» зобов`язався виплатити [PERSON] заборгованості по заробітній платі. Таким чином, суд дійшов висновку про існування між сторонами трудових правовідносин, констатуючи, що у даному випадку наявне ухилення роботодавця, відповідача по справі, від оформлення трудових відносин з працівником, позивачем по справі, у відповідності до вимог трудового законодавства, що зумовило виникнення трудового спору. З врахуванням вищевказаного, суд вважає доведеним факт наявності трудових відносин між сторонами, а оскільки відповідач відмовляється їх визнавати та оформляти, позовні вимоги про встановлення факту перебування в трудових відносинах позивача із ТОВ «Сіндікат МС» на умовах повного робочого часу на посаді охоронника в період часу з 01 грудня 2017 року по 10 квітня 2019 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При вирішенні заявлених вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі суд керується слідуючим. Відповідно до ч.1 ст.\~94\~КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.\~2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 43 Конституції України\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи вищевикладене, суд проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені позивачем докази в їх сукупності, а також зважаючи на те, що відповідач будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, та не спростував докази надані позивачем, щодо заявлених позовних вимог, крім того, директором ТОВ «Сіндікат МС» 27 травня 2019 року надано розписку в якій він зобов`язався виплатити [PERSON] заборгованості по заробітній платі саме в розмірі 30625,00 гривень, а тому суд погоджується та вважає достовірною суму заборгованості із заробітної плати, що зазначена [PERSON] в розмірі 30625,00 гривень, що також і не оспорюється відповідачем, оскільки саме ця сума заборгованості вказана в розписці директором підприємства, та приходить до переконання, що саме дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При вирішенні заявлених вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. За приписами ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. \~ Відповідно до положень п.9 вищезазначеної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер діянь відповідача, що завдало моральні страждання позивачу, а також перебування його через вказане у складному матеріальному стані, у зв`язку з чим позивач протягом тривалого часу не міг купувати ані якісні продукти харчування, ані необхідні предмети одягу та предмети першої необхідності, а тому суд доходить висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 30625,00 гривень також підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат по даній справі, суд керується наступним. У відповідності до ч.3 ст. 133\~ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як слідує з матеріалів справи, позивачем на підтвердження вказаних вимог долучено до матеріалів справи ордер серія ДН № 111076 від 28.08.2021 відповідно до якого слідує, що адвокат Чередниченко Ю.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 12 від 28.08.2021 здійснював [PERSON] професійну правничу допомогу при підготовці вказаного позову та квитанція № 36 від 28.08.2021 про сплату витрат на послуги адвоката, що становить 4000 гривень, а тому суд виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, вважає, що вказані вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. При вирішенні питання про стягнення з відповідача судового збору, суд виходить з вимог ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 1362,00 гривень судового збору, за вимоги в частині встановлення факту допуску до роботи та перебування в трудових відносинах в сумі 454 гривень та стягнення моральної шкоди в сумі 908,00 гривень, загальна сума якого підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того, відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового\~характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» на 1 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви в частині стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», а враховуючи те, що судом задоволені вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в повному обсязі, сума яких становить 30625,00 гривень, то сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави за вказані вимоги складає 908,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved