Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача та просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частку у квартирі [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] За життя батьками позивача [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1953 року, за спільні кошти в ЖБК «Радянська наука» була набута квартира за адресою: [ADDRESS] . Членом вказаного ЖБК був батько позивача [PERSON] , пайові внески сплачені повністю за рахунок спільних коштів батьків. Таким чином, матері позивача належала частка у спільному майні подружжя, а саме спочатку частка у паєнакопиченні, а після 01.07.1990 року вже квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності з його батьком. Тому, 20.12.1990 року після смерті матері позивача [PERSON] , відкрилась спадщина на належну їй 1/2 частку у спільній сумісній власності на квартиру. З дня побудови квартири позивач разом зі своїми батьками постійно проживав в зазначеній квартирі, у тому числі на дату смерті його матері він був зареєстрований та проживав разом з батьками у квартирі. Тому, вважає, що згідно ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) він прийняв спадщину шляхом фактичного вступу у володіння і управління майном. Крім того, [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який за життя залишив заповіт на ім`я онуки відповідача [PERSON] Зазначив, що відповідач претендує на отримання квартири [ADDRESS] в цілому та його права на отримання 1/4 частки у праві власності на квартиру не визнає. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , позивач звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори і 23.01.2019 року ним отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У зв`язку з тим, що дата відкриття спадщини після смерті його матері [INFO] то на момент смерті його мати вже була власником на праві спільної сумісної власності квартири разом з його батьком, а тому спадщина відкрилась саме на частку у спільній сумісній власності на нерухоме майно і він має право на визнання за ним права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20.03.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.05.2019 року від Першої Київської державної нотаріальної контори надійшла спадкова справа №3319/1991 до майна померлої [INFO] [PERSON] 23.05.2019 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме вищевказаної спадкової справи. 03.06.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 13.06.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив. 19.06.2019 року від представника відповідача надійшли пояснення на відповідь на відзив. 19.06.2019 року у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків. 19.06.2019 року у підготовчому судовому засіданні було проведено заміну третіх осіб Першої Київської державної нотаріальної контори та Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори на Головне територіальне управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.06.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. 14.08.2019 року від представника третьої особи надійшли письмові пояснення. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що позивач на момент відкриття спадщини після смерті матері не вступив у фактичне володіння спірним майном, оскільки фактично на момент її смерті не проживав разом з нею, не володів та не користувався квартирою [ADDRESS] . Зазначене підтверджується заявою позивача від 26.11.2018 року, яка була написана нотаріусу. Майном управляв та володів фактично батько позивача [PERSON] , який пізніше у 1994 році оформив на своє ім`я правовстановлюючі документи на спірну квартиру. З моменту реєстрації права власності на спірну квартири за [PERSON] позивач не вчинив жодних дій з оскарження для визнання за собою права власності на частку у спірному майні, вступу у право на спадщину, тощо, хоча був добре усвідомлений про існування такого стану речей. Тобто, позивач ані у 1990 році, ані у 1994 році не заявляв про свій вступ у спадщину, згідно вимог ст.ст. 548, 549 ЦК України (у редакції 1963 року) та не оскаржував право власності батька на спірну квартиру. Крім того, після смерті батька [PERSON] позивач також не оскаржував його право власності на спірну квартиру та не подавав в межах встановлених строків позовної давності жодного позову про оскарження зареєстрованого права власності [PERSON] на квартиру. На підставі викладеного просили відмовити у задоволенні позову. Також, просили застосувати строк позовної давності. Від представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення в яких він при ухваленні рішення по справі покладався на розсуд суду та просив справу розглянути без його участі. Суд, вислухавши думку позивача та його представника, відповідача та його представника, свідка, врахувавши письмові пояснення представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON] , мати позивача та [PERSON] , батько позивача перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.06.1953 року. 04.03.1967 року на ім`я батька позивача [PERSON] був виданий ордер на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] на сім`ю у складі трьох осіб. Встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві. За життя, батько позивача [PERSON] склав заповіт (а.с. 106), згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] він заповів відповідачу [PERSON] . Встановлено, що 03.01.2019 року позивач звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своє матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 03.01.2019 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Позивач просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частку у квартирі [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , посилаючись на те, що спірна квартира належала його матері і батьку на праві спільної сумісної власності, тому після її смерті спадкоємці першої черги, а саме він та його батько, повинні були успадкувати по 1/4 частині від частки матері (1/2) вказаної квартири. Також посилався на те, що він, в порядку спадкування після померлої матері [PERSON] вступив в спадкування фактичним користуванням майном, а саме: квартирою [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. ВССУ, надаючи роз`яснення щодо розгляду справ про спадкування від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на квартиру, житловий будинок, іншу споруду. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за батьком позивача [PERSON] , на підставі довідки, виданої ЖБК «Радянська наука» №498 від 17.11.1994 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.12.1994 року за реєстровим №220/31249. Тобто, реєстраційне посвідчення про державну реєстрацію права приватної власності на спірну квартиру отримане у 1994 році [PERSON] , тобто вже після смерті матері позивача, [PERSON] , через 4 роки. З моменту реєстрації права власності на спірну квартиру за батьком позивача [PERSON] , позивач не вчиняв жодних дій з оскарження його дій, визнання за собою частки у спірному майні, вступу у права на спадщину, тощо. Тобто позивач ані у 1990, ані у 1994 році не заявляв про свій вступ у права на спадщину, згідно вимог ст.ст. 548, 549 ЦК 1963 року, та не оскаржував дії свого батька, який зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Позивач вказує, що він має право на спадщину, після смерті [INFO] [PERSON] . При цьому, позивач може мати право на те майно, яке входить до обсягу спадкового майна та на яке не було оформлено спадщину на інших осіб. Тобто, лише щодо того майна, яке не прийняте та не оформлене у строк, встановлений чинним на той момент законодавством. Якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія) (ст. 551 ЦК 1963 року). Але в даному випадку [PERSON] прийняв спадщину від [PERSON] , а тому правовідносини між позивачем та [PERSON] вже мають регулюватись щодо вирішення спору між ними щодо частки на оформлене майно, яке на себе оформив [PERSON] . Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ст. 548 ЦК 1963 року). Належних та допустимих доказів прийняття спадщини від [PERSON] з боку позивача суду не надано. Реєстрація у спірній квартирі не свідчить про прийняття майна у володіння чи управління. Як вбачається з пояснень наданих позивачем, останній проживав разом з родиною на той час в іншому місці, про що позивач також зазначив у відповіді на відзив. Спільне господарство позивач так само вів зі своєю родиною, не за місцем проживання матері та батька. Встановлено, що в управління майном померлої дружини вступив чоловік - батько позивача. Зазначене також підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] , колишня дружина позивача, яка пояснила, що позивач на момент смерті своєї матері та після цього у спірній квартирі не проживав. Зазначила, що фактично в управління майном померлої матері позивача вступив її чоловік - батько позивача [PERSON] . В подальшому, у зв`язку з тим, що позивача за шахрайські дії було притягнуто до відповідальності, [PERSON] , батько позивача, визначив своєю спадкоємицею онуку, відповідача, на яку склав заповіт. Зазначила, що вона разом з відповідачем доглядали за батьком позивача [PERSON] до його смерті. Оцінюючи покази свідка, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідок не заінтересована в справі і підстав для обмови позивача у неї немає, її покази не суперечать іншим матеріалам справи, а тому приймаються судом до уваги. Також встановлено, що позивач про оформлення прав [PERSON] знав ще у 1994 році, однак з цього моменту не звертався до суду з будь-яким позовом, що свідчить про пропуск строків позовної давності щодо вимог на майно, права на яке вже були оформлені за [PERSON] . У випадку, якщо інші особи оформили права на спадщину та зареєстрували право власності на своє ім`я з порушенням прав позивача, він мав би оскаржити таке право власності. Однак позивач зазначені дії не оскаржував. Спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до з`явлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та ін.), поки не мине шість місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину (ст. 552 ЦК 1963 року). [PERSON] витримав всі строки за вимогами чинного законодавства та прийняв весь обсяг спадщини після смерті своєї дружини. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає (ст.561 ЦК 1963 року). Тобто, за законом, чинним на той момент відкриття спадщини після померлої [PERSON] , свідоцтво видавалось протягом 6 місяців після закінчення строків з дня відкриття спадщини. Оскільки позивач не заявив свої права, не було інших спадкоємців, [PERSON] отримав всі права після смерті дружини. Поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом (ст. 562 ЦК 1963 року). Отже, в межах встановлених строків, після оформлення прав на спадщину [PERSON] , позивач в судовому порядку не звертався про поділ спадкового майна померлої [PERSON] або визначення своєї частки у такому майні. Позивач не мав відповідно спору із батьком, який помер [INFO] , а також вбачається, що він пропустив строки позовної давності щодо поділу такого спадкового майна, оскільки всі права на таке майно отримано саме [PERSON] , який заповів свої права відповідачу після своєї смерті. З матеріалів спадкової справи №3319/1991 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що спірна квартира була не єдиним майном, яке входило до складу спадщини після її смерті. Ще одним майном, у володіння якого вступив [PERSON] після смерті своєї дружини, був будинок [ADDRESS] . При цьому право власності на себе так само в порядку спадкування зареєстрував [PERSON] . Однак, цього права позивач не оскаржує, тим самим визнаючи свою відмову від права на спадкування після смерті матері. Тому, у сукупності всіх наданих суду доказів та доводів, позивач не має прав власності на спірну квартиру у порядку спадкування, оскільки ще у 1991 році добровільно відмовився успадкувати майно після смерті своєї матері, в управління не вступив, а права, оформлені на [PERSON] не оскаржував в межах встановлених строків. Згідно Цивільного кодексу 1963 року, чинного на момент отримання батьком позивача реєстраційного посвідчення, було передбачено наступне. Захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право (ст. 6 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 144 ЦК 1963 року власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння (ст. 149 ЦК 1963 року). Отже, якщо позивач вважав, що він має право на частку у праві власності на спірну квартиру, яку він отримав у спадок від матері, то він з моменту державної реєстрації прав за своїм батьком, який отримав право приватної власності на всю спірну квартиру, повинен був звернутись до свого батька або суду за захистом свого порушеного права, якщо вважав, що така реєстрація права власності на батька - [PERSON] була проведена з порушенням його прав. Судом достовірно встановлено, що за життя батька позивача - [PERSON] , позивач не оскаржував його право власності на спірну квартиру. Крім того, після смерті [PERSON] позивач, будучи добре обізнаним про права свого померлого батька, не подавав жодного позову про оскарження зареєстрованого права власності [PERSON] на спірну квартиру. 09.12.1994 року [PERSON] отримав в Київському БТІ реєстраційне посвідчення на спірну квартиру. Отже, з 09.12.1994 року є зареєстрованим право власності на все майно за [PERSON] Жодних претензій стосовно спірної квартири заявлено не було. Таким чином, [PERSON] став повноцінним власником цього майна, без виділення будь-яких часток на нього іншим особам чи з укладенням договору про користування майном. Право власності [PERSON] не було оскаржено, спростоване або скасоване повністю або частково у визначений законом спосіб. Також, заслуговує на увагу той факт, що 16.07.2001 року від імені позивача (на підставі довіреності) до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Голіковим В.Л. була подана заява про прийняття спадщини після смерті батька позивача [PERSON] , який помер [INFO] , до складу якої входить жилий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Стосовно спірної квартири, заяви про прийняття спадщини подано не було. Проти вказаних обставин не заперечував в судовому засіданні позивач. Тобто, звернувшись до нотаріальної контори з вказаною заявою від 16.07.2001 року позивач не висловив наміру про прийняття спадщини після смерті свого батька, до складу якої входила спірна квартира, тим самим фактично відмовився від її прийняття, хоча був обізнаний про наявність такого майна. Також слід звернути увагу на наступне. Мати позивача померла у 1990 році, тому слід керуватись вимогами ст. 549 ЦК 1963 року, яка визначала, що для прийняття спадщини фактичним володінням необхідно бути не лише просто зареєстрованим за місцем проживання померлого спадкодавця, а й вчинити певні дії. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК 1963 року). Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця; а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Судам необхідно розмежовувати пропуск строку для прийняття спадщини, прийняття спадщини особами, які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР). Зазначене викладене в узагальненні судової практики ВССУ від 01.03.2013 року. Наявність документів архіву померлої [PERSON] (копії грамот, посвідчень до медалей, вирізки з газет), які надав суду позивач в якості підтвердження вступу у володіння та управління спадковим майном, ще не свідчить про виконання вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК 1963 року. Управління та володіння майном - це дії пов`язані з утриманням майна, веденням спільного господарства, а не доступом до документів власника, в яких про квартиру не має жодної інформації. Як встановлено вище, позивач визнає, що спільне господарство він вів з власною родиною, коли проживав на момент смерті за іншою адресою, що також підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] Натомість саме батько позивача, [PERSON] утримував квартиру (сплачував комунальні платежі, квартирну плату, прибирав житло, тощо). А тому саме він і вступив у спадщину, оформивши своє право власності, що позивачем не оскаржувалось з 1991 року. Жодних належних та допустимих доказів того, що позивач прийняв спадщину в розумінні ст. 549 ЦК 1963 року, суду не надано. Крім того, позивач в своїх документах за власним підписом визнає, що він самостійно не приймав спадщину після смерті своєї матері, як того вимагало чинне законодавство, тобто не вступав у володіння та управління майном, а також не мав спору із своїм батьком [PERSON] , який оформив право власності на себе в порядку спадкування як в цілому, так і частково. Тобто спору щодо спадщини після померлої [PERSON] не було та не існувало, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Стаття 553 ЦК 1963 року визначала, що вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Враховуючи викладене, у сукупності всіх фактів та доказів у справі, є доведеним той факт, що позивач відмовився від спадщини після померлої [PERSON] . Також позивач вказує, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно за [PERSON] стало підставою для відмови у видачу йому свідоцтва про право на спадщину. Однак, вказані твердження не відповідають дійсності. З постанови державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 03.01.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що відповідно до інформаційної довідки, виданої КП Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації 10 грудня 2018 року КВ-2018 № 48977 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 09 грудня 1994 року за Реєстровим номером 220/31249 за [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Радянська наука» № 498 від 17 листопада 1994 року. Однак, спадкоємцем до майна [PERSON] , померлої [INFO] , не надано документ, що у встановленому порядку підтверджує право власності померлої на квартиру (чи її частку) № 5 у будинку [ADDRESS] . Право власності за нею у встановленому порядку не зареєстровано. Оскільки чоловік померлої [PERSON] [INFO] помер, визначити частку померлої дружини [PERSON] у спільній власності неможливо. Отже, з огляду на чинне законодавство та викладене вище, з вимогами до батька після відкриття спадщини померлої матері позивач мав би звертатись не після смерті батька, а в строки, визначені вимогами ст.ст. 71, 80, 549, 550, 553, 554, 560-562 ЦК 1963 року. Позивач пропустив строки, встановлені за вимогами ЦК 1963 року, оскільки не звертався за встановленням додаткового строку, що виключає можливість задоволення його вимог. А у сукупності із заявою від 26.11.2018 року є підтвердженим той факт, що позивач і не мав наміру оформлювати спадкове майно від [PERSON] та відмовився від спадщини не прийнявши її. У своїй заяві позивач чітко вказав, що своїх спадкових прав не оформлював, зробивши це з власних міркувань, що відповідно за вимогами ЦК 1963 року позбавило його прав на спадщину, адже сплинули строки, визначені ст. 549-553 ЦК 1963 року. Стаття 553 ЦК 1963 року встановлює, що вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). А своєю заявою від 26.11.2018 року позивач вкотре підтвердив те, що він не вступав у спадщину після смерті матері. П. 25 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Тому, саме [PERSON] отримав право самостійно після смерті дружини розпоряджатись всім обсягом прав, які їй належали, і зареєстрував право власності на себе, яке не оскаржено та не спростовано у визначений законом спосіб У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред`явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Зазначене викладене у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Також слід зазначити, що позивач посилається у своєму позові помилково на положення Пленуму ВСУ № 4 від 24.06.1983 року, адже вказана Постанова втратила чинність на підставі Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року, а тому суд не може керуватись при розгляді цієї справи висновками скасованої постанови. Також встановлено, що позивач пропустив строки позовної давності, про які заявлено відповідачем у справі. Як встановлено вище, мати позивача [PERSON] померла [INFO] . Право власності на квартиру [ADDRESS] було оформлено на батька позивача [PERSON] 09.12.1994 року на підставі довідки, виданої ЖБК «Радянська наука» №498 від 17.11.1994 року. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Із заявою в нотаріальну контору стосовно прийняття спадщини, до складу якої входила спірна квартира, позивач не звертався, що підтверджується його заявою від 26.11.2018 року написаною до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори. Про реєстрацію права власності на спірну квартиру за своїм батьком [PERSON] після смерті матері [PERSON] позивачу було відомо, що підтверджується його заявою від 10.08.2006 року написаною до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори. Пізніше, як він зазначив у своїй заяві від 26.11.2018 року написаною до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, позивач вважав, що прийняв спадщину шляхом фактичного управління квартирою. Тобто, протягом 2006-2019 років позивач не вчинив жодних дій щодо оскарження права власності свого батька [PERSON] на спірну квартиру, визнання свого права на спадкування у спірному майні, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання заповіту недійсним тощо. При цьому, позивач з вказаним позовом про визнання права власності в порядку спадкування звернувся до суду 18.03.2019 року. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК 1963 року). Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу, (ст. 76 ЦК 1963 року) Зміна осіб у зобов`язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності (ст. 77 ЦК 1963 року). В судовому засіданні не встановлено обставин, які зумовлюють згідно ст.ст. 78, 79 ЦК 1963 року зупинення або переривання строку позовної давності, що є ще однією підставою для відмови у позові. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed