Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 28.01.2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі, у вигляді розписки, без нотаріального посвідчення. Відповідно до даної розписки відповідач отримав у позику 200000,00 грн., строком до 15.02.2019 року. Оригінал розписки від 28.01.2019 року написаний та підписаний власноручно відповідачем. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте [PERSON] борг не повернув, а згодом почав уникати спілкуванням з позивачем. Строк прострочення основної заборгованості, станом на день звернення до суду з позовом, становить 495 днів. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за борговою розпискою від 28.01.2019 року в сумі 208118,00, з яких сума основної заборгованості - 200 000 грн. та 3% річних, на підставі ст. 625 ЦК України, - у розмірі 8 118,00 грн., а також, просив стягнути з відповідача судові витрати у справі. Позивач та представник позивача, адвокат Проців Ярослав Ярославович, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача, адвокат Хатнюк Ольга Олександрівна, в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, встановленим є те, що 28.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 200000,00 грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 15.02.2019 року, що стверджується власноручною розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.57). Встановлено, що відповідач [PERSON] у визначений строк кошти позивачу не повернув. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив написання та підписання боргової розписки від 28.01.2019р. Станом на 28.01.2019 року [PERSON] визнавав свої зобов`язання щодо боргу в розмірі 200 000 грн. Наразі, відповідач вважає, що заборгованість значно менша, оскільки має квитанції про перерахунок позивачу коштів в період до 28.01.2019року, а написав дану розписку, бо перебував з позивачем в дружніх відносинах, і така сума позики була визначена самим позивачем, з урахуванням девідентів, крім того, відповідач не думав, що справа дійде до суду та сподівався на мирне врегулювання спору. Відповідач стверджує, що його борг перед позивачем є меншим, ніж 200 000 грн., але для підтвердження цього треба підрахувати, звірити все, що потребує часу. При вирішенні даного спору суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Позивачем було надано суду оригінал розписки від 28.01.2019 року в підтвердження того, що відповідач [PERSON] взяв у нього в борг кошти в сумі 200 000,00 грн. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги, і приймається судом, для підтвердження укладення договору позики між сторонами. На день розгляду справи, оглянутий оригінал розписки не має жодних застережень або надписів про повернення боргу чи його частини. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов`язання та особистий підпис боржника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що борговий документ був наданий позивачем до суду, відповідач підтвердив добровільне написання боргової розписки та свої зобов`язання за договором, станом на 20.11.2020 року, не виконав, що розцінюється, як порушення [PERSON] свого зобов`язання та є підставою для встанавлення відповідальності боржниика за порушення грошового зобов`язання. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розписці складеній сторонами передбачено, що кошти передаються відповідачу в позику без оплати відсотків. Та згідно умов договору, позивач не нараховував відсотки за період користування позикою, тобто по 15.02.2019 року. А з 16.02.2019 року по день звернення до суду з даним позовом (24.06.2020 року), позивачем було розраховано відсотки - 3 % річних (ч.2 ст. 625 ЦК України). Позивач має право на отримання процентів внаслідок прострочення виконання позичальником свого грошового зобов`язання, а саме 3% річних, яка становить суму 8118 грн., за період з 15.02.2019р. по 24.06.2020 року. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, у справі № 175/4753/15-ц від 06.02.2019 року роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає отримання кредитором гарантій належного виконання зобов`язань боржником у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто вже після закінчення строку виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком 3% річних, та приходить до висновку про обґрунтованість даної вимоги позивача. З огляду наведеного вище, та проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики на суму 200 000,00 грн., умови якого відповідач не виконав. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано. Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення. Крім того, відповідач не подав відзив з належними та допустимими доказами в підтвердження свого заперечення проти позову та спростування доводів позивача. 07.09.2020 року відповідач особисто отримав копію позовної заяви з додатками, мав можливість сформувати свою позицію у спорі та подати докази своїх заперечень. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими, а тому, підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору - 2081,00 грн., що підтверджено квитанцією (а.с. 8). Враховуючи наведене та

Outcome: approved