Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.203-204), просив: 1) стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, що виникла внаслідок невиконання договорів оренди землі від 21.01.2009 та від 12.12.2011 року на загальну суму 9316,04грн., у тому числі: - заборгованість у сумі 1500,91 грн. за невиконання умов договорів оренди землі площею 7,1548 га від 21.01.2009 року та загальною площею 2,1363 га від 12.12.2011 р. (за 2014 рік); - пеня в сумі 2512,51 грн. за невиконання умов договорів оренди землі площею 7,1548 га від 21.01.2009 року та загальною площею 2,1363 га від 12.12.2011 р. (за 2014-2016 роки); - заборгованість у сумі 3093,01 грн. за самовільну зміну виду земельної ділянки площею 2,1363 га (за 2014-2016 роки); - пеня в сумі 2209,61 грн. за невиконання умов договору оренди землі площею загальною площею 2,1363 га від 12.12.2011 р. за самовільну зміну виду земельної ділянки (за 2014-2016 роки); 2) розірвати договори оренди землі площею 7,1548 га від 21.01.2009 та площею 2,1363 га від 12.12.2011 року за невиконання п.9 указаних договорів. У судовому засіданні позивач і представник позивача пояснили, що уклали указані договори оренди землі з відповідачем, але у 2014 році він не в повному обсязі виплатив орендну плату за земельну ділянку 7,1548 га (рілля) за договором оренди землівід 21.01.2009 року. Таким чином, вони просили стягнути з відповідача недоплачену суму, пеню, яку розрахували з вересня 2014 року (коли відповідач виплатив частину орендної плати) до грудня 2016 року включно, а також просили розірвати договір оренди землі у звязку з порушенням його умов відповідачем. Крім того, вони зазначили, що відповідач взяв у оренду земельну ділянку площею 2,1363 га (пасовища) згідно з договором оренди землі від 12.12.2011 р., але самостійно змінив вид земельної ділянки на ріллю. У той же час він продовжує виплачувати орендну плату, виходячи з нормативної оцінки землі як пасовища. Таким чином, позивач і його представник розрахували різницю нормативною оцінкою цієї земельної ділянки як пасовища та вартістю, яку б вона мала, якщо б була ріллею. З урахуванням цієї різниці вони заявили, що відповідач повинен був виплатити позивачу орендну плату протягом 2014-2016 років на 3093,01 грн. більше, ніж він фактично виплатив. Відповідно були заявлені вимоги щодо сплати пені за недоотримані кошти, а також щодо розірвання цього договору у звязку з його порушенням відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову посилаючись на те, що в 2014 році підприємство зазнало значних втрат у звязку з початком бойових дій і не могло виконати свої зобовязання в повному обсязі. Щодо земельної ділянки площею 2,1363 га він надав довідку, згідно з якою ця ділянка була розорана в 1996 році, тожна момент укладення договору оренди землі вона вже використовувалася як рілля, у будь-якому разі це не суперечить цільовому призначенню цієї земельної ділянки товарне сільськогосподарське виробництво. Таким чином, позовні вимоги, що стосуються цієї земельної ділянки, є необґрунтованими. У судовому засіданні суд на підставі ч.4 ст.10 ЦПК України розяснив сторонам їх обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, невиконання якого може мати наслідком для позивача відмову в задоволенні позову, а для відповідача відхилення його заперечень. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Позивачем були надані договори оренди землі площею 7,1548 га (рілля) від 21.01.2009 року та загальною площею 2,1363 га (пасовище) від 12.12.2011 р., де позивач виступає орендодавцем, а відповідач орендарем. Згідно довідки відповідача (а.с.81) у 2014 році за оренду земельної ділянки 7,1548 га ним було нараховано 2335,68 грн. (при цьому коефіцієнт 1,756, на відміну від попередніх і наступних років не застосовувався), а за оренду земельної ділянки 226,18 грн., всього нараховано 2561,86 грн., з яких сплачено податок 15%, після чого на руки видано 2177,58 грн. Суд визнає недопустимими доказом надані представником позивача витяги з технічної документації із землеустрою на земельні ділянки 7,1548 га та 2,1363 гаіз нормативною грошовою оцінкою цих земельних ділянок станом на 2014-2015 роки, оскільки вони виготовлені на компютері, а відповідні роки дописані від руки, при цьому у витягах зазначені коефіцієнти, які застосовувалися не у 2014-2015 роках, а у 2015-2016 роках відповідно. Таким чином, ці документи містять неточності, які виключають можливість їх використання як доказів у цьому процесі. Сторонами ці обставини були визнані та не ставилися під сумнів, крім того, сторонами не заперечувався той факт, що до 2014 року та після 2014 року відповідач сплачував орендну плату в розмірі, передбаченому договорами з урахуванням визначеного законодавством мінімального розміру орендної плати 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням всіх коефіцієнтів. Отже, суть спору щодо земельної ділянки площею 7,1548 га (рілля) полягає в тому, що в 2014 році відповідач виплатив позивачу орендну плату в розмірі, який є меншим, ніж передбачено законодавством, оскільки при розрахунку орендної плати він виходив з нормативної грошової оцінки земельної ділянки без врахування коефіцієнту рентного доходу1,756, тоді як у попередні та наступні роки він виплачував орендну плату з урахуванням цього коефіцієнту. На цій підставі позивач просив стягнути пеню. Відповідач пояснив, що в 2014 році дійсно не застосував цей коефіцієнт у звязку з тим, що на території Попаснянського району Луганської області почалися активні бойові дії та його підприємство зазнало серйозних фінансових втрат, але сертифікат Торгово-промислової палати України про обставини непереборної сили (форс-мажор) підприємство не отримувало. Щодо земельної ділянки площею 2,1363 га (пасовища) суть спору полягає в тому, що відповідач в повному обсязі виплатив позивачеві орендну плату, виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки як пасовища. Однак посилаючись на те, що відповідач самостійно змінив вид земельної ділянки з пасовища на ріллю, а тому позивачеві необхідно компенсувати різницю між фактично виплаченою орендною платою за цю земельну ділянку та орендною платою, яку б він мав сплачувати за ріллю аналогічного розміру (адже нормативна грошова оцінка ріллі є значно вищою ніж пасовища). На цій підставі позивач просив стягнути з відповідача недоплачену суму орендної плати за 2014-2016 роки та пеню. Представник відповідача зазначив, що земельна ділянка була зорана у 1996 році, тобто до укладення договору оренди землі. У звязку з не виплатою орендної плати позивач просив розірвати обидва договори оренди землі. Вирішуючи справу, суд керується наступними правовими нормами. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства відносяться «справедливість, добросовісність та розумність». Відповідно до ч.1 і ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 і ч.3ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до пунктів «а» і «д» ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, а також своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом. Відповідно до частин 1, 4, 11 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років; строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Відповідно до ст.95 і ст.96 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі, але зобовязані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі цедоговір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» до прав орендодавець має право «вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди» та «своєчасного внесення орендної плати», але зобовязаний «передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди». Відповідно до ст.25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Відповідно до ст.29 Закону України «Про оренду землі» в разі погіршення орендарем корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов'язаних із зміною її стану, орендодавець має право на відшкодування збитків. Відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до постанови КМУ від 31.10.11 р. № 1185 «Про внесення змін до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) показники нормативної грошової оцінки гектара ріллі окремої земельної ділянки, проведеної станом на 01.07.95 р., застосовуються з коефіцієнтом 1,756. Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визначено, що всіх категорій земель, в тому числі для земель сільськогосподарського призначення, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу «не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки». Застосовуючи указані правові норми в контексті встановлених судом факті цієї справи, суд зазначає наступне. З урахуванням передбачених законодавством коефіцієнтів нормативна грошова оцінка відповідних земельних ділянок на 01.01.2014 року становила: - для 7,1548 га: 24330,00 грн. (нормативна грошова оцінка станом на 01.07.1995 р.) * 3,2 (кумулятивний коефіцієнт індексації) * 1,756 (коефіцієнт рентного доходу) = 136715,13 грн., 3% від чого становить 4101,45 грн., що і мало бути мінімальним розміром орендної плати за цю земельну ділянку в 2014 році відповідно до закону; - для 2,1363 га: 2356,01 грн. (нормативна грошова оцінка станом на 01.07.1995 р.) * 3,2 (кумулятивний коефіцієнт індексації) = 7539,23 грн., 3% від чого становить 226,18 грн., що і мало бути мінімальним розміром орендної плати за цю земельну ділянку в 2014 році відповідно до закону. Таким чином, різниця між розрахованим вище розміром орендної плати та фактично нарахованоюв 2014 році відповідачемсумою становить: - для 7,1548 га: 4101,45 грн. - 2335,68 грн. = 1765,77 грн. (недоплачена сума) - для 2,1363 га: 226,18 грн. - 226,18 грн. = 0 грн. Тож безпосередньо стягненню підлягає недонарахована орендна плата за земельну ділянку 7,1548 га за вирахуванням податку 15%, а саме: 1765,77 грн. * 15% (264,86 грн.) = 1500,91 грн. При цьому суд відхиляє посилання відповідача на економічні втрати, повязані з бойовими діями на території Попаснянського району Луганської області в 2014 році, оскільки він не надав відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України. У звязку з порушення відповідачем зобовязання щодо своєчасної виплати орендної плати в розмірі 1500,91 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню, передбачену договором, за період з 01.01.2015 р. до 31.12.2016 р. на загальну суму 2191,32 грн. Разом із тим, у задоволенні вимог щодо стягнення пені за період з вересня 2014 р. до 31.12.2014 р. слід відмовити, адже договором було передбачено обовязок виплати пені до 31 грудня відповідного року, тому права позивача вважаються порушеними тільки з 01.01.2015 року. У той же час, при вирішенні позову в частині вимог щодо розірвання договору оренди земельної ділянки площею 7,1548 га суд звертає увагу на те, що це питання регулюється не тільки положеннями ст.32 Закону України «Про оренду землі», але й ч.2 ст. 651 ЦК України, які мають застосовуватися у системному взаємозвязку. Отже, суд має зясувати, чи можна вважати встановлене порушення договору «істотним» у розумінні ч.2 ст. 651 ЦК України. У цьому контексті суд враховує, по-перше, що недоплачена сума (1765,77 грн.) за 2014 рік менша, ніж фактично сплачена (2335,68 грн.) за той же рік, по-друге, у другій половині липня протягом серпня 2014 року (тобто саме під час збирання вражаю зернових) на території Попаснянського району дійсно розпочалися активні бойові дії, внаслідок яких велика кількість підприємств зупинили свою роботу (що є загальновідомим), а отже не може ігнорувати це заперечення відповідача, по-третє, відповідач сплачував орендну плату в повному обсязі як в попередні роки, так і наступні. На підставі викладеного, суд не може прийти до висновку, що встановлене порушення можна вважати достатньо «істотним» для того, щоб це стало підставою розірвання договору оренди відповідної земельної ділянки. В частині вимог, які стосувалися земельної ділянки площею 2,1363 га, суд виходить із того, що як укладений між сторонами договір, так і чинне законодавство повязують розмір орендної плати виключноз розміром нормативної грошової оцінки землі. У даному випадку сторони не заперечували, що відповідач в повному обсязі сплачував орендну плату, виходячи саме з нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки, яка зазначена в правовстановлюючих документах на неї. Проте позивач посилався на те, що відповідач самостійно змінив вид земельної ділянки з пасовища на ріллю, а отже має доплатити різницю з урахуванням розрахованої нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки як ріллі. У той же час представник відповідача надав довідку про те, що ця ділянка була розорана в 1996 році, проти чого не заперечував представник позивача. Таким чином, суд робить висновок, що під час укладання договору оренди землі позивач знав або повинен був знати, в якому стані і для яких саме цілей надає свою земельну ділянку в оренду. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства відносяться «справедливість, добросовісність та розумність». Ці засади знаходять вираження в багатьох статтях ЦК України. Наприклад, відповідно до п.2 ч.2 ст. 652 ЦК України договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони, якщо істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору,\~зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися. Слід зазначити, що вюридичній науці добросовісність розглядається як пов'язана зі справедливістю і розумністю учасників цивільних відносин властивість прояву їхньої поведінки, яка полягає в обов'язку виявляти необхідні за даних обставин турботу й обачність про права та інтереси інших учасників цивільних відносин, а також сумлінно виконувати взяті на себе цивільні обов'язки.При цьому зміст добросовісності складається з трьох видів обов'язку сумлінності, турботливості та обачності. Сумлінність означає, що особа докладає усіх зусиль до належного виконання своїх обов'язків.Турботливість що особа діє в цивільному обороті з належним ступенем уважності, старанності, дбає про права й інтереси інших учасників цивільного обороту. Обачність це характеристика особи як розумноїта передбачливої. За цих обставин суд виходить з того, що позивач, який знав або повинен був знати на момент укладання договору про те, в якому стані і для яких саме цілей він надає відповідачу свою земельну ділянку в оренду, тепер не може посилатися на те, що відповідач самостійно змінив її вид. Так, при належній турботливості та обачності позивач повинен був оговорити ці обставини при укладенні договору, а не після цього. Крім того, ніхто не позбавляє позивача права як власника звернутися до відповідної організації для розробки та подальшого затвердження проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь у порядку, передбаченому ст.52 Закону України «Про землеустрій». А отже після зміни складу угідь з пасовища на ріллю зміниться і нормативна грошова оцінка відповідної земельної ділянки, що дасть підстави для перегляду розміру орендної плати. У той же час суд окремо звертає увагу на те, що відповідач не порушив умов договору та чинного законодавства щодо цільового використання землі, оскільки він використовував її для товарного сільськогосподарського виробництва. З огляду на викладене суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення заборгованості у сумі 3093,01 грн. за самовільну зміну виду земельної ділянки площею 2,1363 га, а також щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату цієї заборгованості та щодо розірвання договору оренди землі у звязку з недотриманням відповідачем умов договору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial