Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, під час розгляду справи уточнивши підстави позову та доповнивши заявлені вимоги, посилався на те, що 14.09.2015 року був прийнятий на роботу на посаду інженера з безпеки руху автотранспортного цеху Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод». 15.09.2016 року наказом (розпорядженням) №4150к був звільнений з займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Під час розгляду справи відповідача видав наказ №213к від 20.03.2017 року про внесення змін до наказу, змінивши дату звільнення на 27.09.2016 року. В наказі №4150к зазначено, що підставою для його винесення тали накази №547 від 30.07.2016 року та №606 від 19.08.2016 року про оголошення догани за порушення трудової дисципліни. Про наявність наказу №547 він дізнався лише під час звільнення та через перешкоди з боку працівників відповідача не мав змоги отримати цей наказ для ознайомлення і можливості оскарження. Згідно описової частини вказаного наказу вбачається, що дисциплінарне стягнення було накладено за порушення трудової дисципліни та невиконання 29.07.2017 року вказівки безпосереднього керівника. Зазначив, що будь-яких порушень трудової дисципліни з його боку не було, а складання наказу №547 не мало законно підґрунтя та є наслідком неприязненого відношення до нього з боку адміністрації підприємства. В наказі не зазначено який саме дисциплінарний проступок він вчинив, не визначено жодного посилання на перелік вимог, які він нібито порушив. Наказ №606 від 19.08.2016 року було ним оскаржено та скасовано рішенням суду. Також посилався на те, що наказ про звільнення 15.09.2016 року було видано під час перебування його на лікарняному. В зв'язку з цим, позивач просив суд визнати поважною причину пропуску строку на оскарження наказу №547 від 30.07.2016 року та поновити строк на його оскарження; визнати незаконним та скасувати вказаний наказ; визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №4150к від 15.09.2016 року та поновити його на посаді; а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні 01.08.2017 року позовне визнав та просив відмовити в його задоволенні. В призначене на 07.08.2017 року судове засідання не з'явився, надавши клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому процесі. Разом з тим, суд враховує, що даний представник відповідача [PERSON] під час оголошення перерви в судовому засіданні 01.08.2017 року не заперечувала проти визначеної дати та часу наступного судового засідання 07.08.2017 року о 12-30 г., не зазначаючи про неможливість своєї явки до суду. Також суд враховує, що інтереси відповідача по даній справі також представляв інший представник за довіреністю [PERSON] А тому, відповідач, який є юридичною особою, мав можливість забезпечити участь в судовому засіданні іншого представника. Також суд враховує, що вказана справа тривалий час перебуває на розгляді та неодноразово відкладалась через неявку представників відповідача. На думку суду, така поведінка сторони відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судових засідань, свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами позивача, який з'являється до суду, призводить до порушення розумних строків розгляду справи та являється волевиявленням відповідача, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому, з огляду на положення ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.169 ЦПК України, не може бути перешкодою для подальшого розгляду судом справи по суті. З огляду на це, суд також вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності третьої особи, яка є керівником відповідача, була обізнана про наявність в провадженні суду справи та будь-яких клопотань з приводу розглядаємої справи не заявляла. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, враховуючи заперечення відповідача, наведені його представником під час участі в судовому засіданні 01.08.2017 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом від 14.09.2015 року №1365к позивача було прийнято на посаду інженера з безпеку руху автотранспортного цеху Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (а.с.5). Як вбачається з наказу №547 від 30.07.2016 року останнім позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни та невиконання 29.07.2016 року вказівки свого безпосереднього керівництва (а.с.44). Під час розгляду справи представником відповідача було надано розпорядження №23 від 25.07.2017 року, яким в зв'язку з виробничою необхідністю та аналізу стану безпеки руху і попередження аварійності за участю автотранспорту підприємства позивача було зобов'язано в строк до 29.07.2016 року надати зазначені в розпорядженні документи (а.с.45). Згідно представленої суду службової записки в.о.головного інженера [PERSON] на ім'я в.о.голови правління [PERSON], датованої 29.07.2016 року, повідомляється про доведення до відома [PERSON] розпорядження від 25.07.2017 року на ранковій нараді (а.с.47). Також суду надано акт від 29.07.2017 року про відмову [PERSON] від дачі пояснень стосовно порушення трудової дисципліни та невиконання 29.07.2016 року вказівки безпосереднього керівництва (а.с.46). Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до праців-ника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються орга-ном, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Перевіряючи доводи та заперечення сторін щодо заявлених вимог про визнання неза-конним та скасування наказу №547 від 30.07.2016 року, суд враховує, що останній не містить таких обов'язкових складових даного виду рішення роботодавця, як часу вчинення проступку та його суті (в чому полягає порушення [PERSON] трудової дисципліни, дата вчинення, які вимоги посадової інструкції та/або законодавчих та нормативних актів порушено); які саме вказівки безпосереднього керівництва не було виконано позивачем. При цьому, якщо мова йдеться про невиконання розпорядження №23 від 25.07.2016 року, суд враховує, що останнє не містить підпису позивача про ознайомлення з останнім та позивач факт його ознайомлення з розпорядженням заперечував. Навіть за умови доведення до позивача змісту розпорядження на ранковій нараді 29.07.2016 року, як це зазначено в службовій записці в.о.головного інженера, відповідачем при вирішення питання про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не враховано чи мав останній реальну можливість надати документи в строк до 29.07.2016 року за умови його усного повідомлення про зміст вказаного розпорядження в цей же день. Крім того зі змісту розпорядження взагалі не зрозуміло кому саме був зобов'язаний позивач надати відповідні документи та, що заважало керівництві підприємства самостійно отримати останні за місцем їх зберігання на підприємстві в разі виробничої необхідності. Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ №547 від 30.07.2016 року не можна вважати законними та таким, що винесені відповідачем з дотриманням вимог ст.149 КЗпП України, з урахуванням та належним з'ясуванням всіх обставин проступку, обставин за яких його було вчинено, характеру проступку та ступеню вини позивача, його попередньої роботи. Разом з тим, встановивши незаконність оскаржуваного наказу суд враховує, що відповідно до ст.150, ч.1 ст.233 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Стаття 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З матеріалів справи вбачається, що позивач не був ознайомлений з оскаржуваним наказом №547 від 30.07.2016 року в день його винесення та про наявність останнього дізнався лише в день звільнення при ознайомлені з наказу про звільнення, в якому підставою для цього зазначено наказ №547. Копія наказу №547 від 30.07.2016 року була надана представником відповідача та долучена судом до матеріалів справи в судовому засіданні 21.11.2016 року (а.с.44,82), в якому приймали участь і позивач та його представник. А тому, суд вважає, що строк на оскарження цього наказу повинен відраховуватись саме з цієї дати, коли позивач мав реальну можливість ознайомитись зі змістом наказу. Разом з тим, уточнена позовна заява, в якій позивач збільшив свої позовні вимоги, заявивши вимогу про визначення незаконним та скасування наказу №547, була подана лише 06.04.2017 року, тобто з пропуском встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячного строку. Належних доказів та обґрунтувань щодо поважності причин пропуску такого строку позивачем суду представлено не було. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу в поновленні строку на оскарження наказу №547 від 30.07.2016 року та, як наслідок, про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування даного наказу. Стосовно решти заявлених позивачем вимог суд враховує наступне. Наказом №4150к від 15.09.2016 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин. Підставою для винесення наказу зазначено: накази №547 від 30.07.2016 року та №606 від 19.08.2016 року про оголошення догани за порушення трудової дисципліни (а.с.6). Наказом №213к від 20.03.2017 року дату звільнення позивача було змінено на 27.09.2016 року (а.с.145). Пунктом 3 ст.40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.10.2016 року наказ №606 від 19.08.2016 року було визнано незаконним та скасовано. В частині наказу №547 від 30.07.2016 року судом під час розгляду даної справи також встановлено незаконність винесення останнього. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що визначені п.3 ст.40 КЗпП України підстави для звільнення позивача відсутні. Крім того, зі змісту п.3 ст.40 КЗпП України вбачається, що трудовий договір з працівником може бути розірвано за систематичне невиконання останнім трудових обов'язків та правил внутрішнього трудового розпорядку, якщо до нього раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Разом з тим, позивача було звільнено не за вчинення ним чергового порушення трудових обов'язків та дисципліни після застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани за наказами №547 та №606, а фактично за наслідками тих саме порушень, що протирічить нормам ст.61 Конституції України та ст.147 КЗпП України. Також суд враховує. що згідно представлених позивачем лікарняного листка та виписки з медичної картки стаціонарного хворого (а.с.7,8) в період з 15.09.2016 року по 26.09.2016 року останній перебував на стаціонарному лікуванні. А тому його звільнення 15.09.2016 року в період перебування на лікарняному є порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Наказ №213к від 20.03.2017 року, яким відповідачем дату звільнення позивача було змінено на 27.09.2016 року, було видано вже під час розгляду даної цивільної справи, після оскарження останнім наказу про звільнення. А тому, суд критично ставиться до вказаного наказу та розцінює його як намір відповідача виправити порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В зв'язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення в частинівизнання незаконним та скасувати наказу №4150к від 15.09.2016 року та поновлення позивача на посаді. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.09.2016 року по 07.08.2017 року в сумі 51699 грн. 21 коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів (5915,77 грн. заробітної плати за два останні відпрацьовані місяці / 23 фактично відпрацьовані дні = 257,21 грн. середньоденної заробітної плати. 257,21 грн. х 201 дні вимушеного прогулу = 51699,21 грн.). Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача [PERSON] на посаді інженера з безпеку руху автотранспортного цеху Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» з 16.09.2016 року; а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 2957 грн. 92 коп. (257,21 грн. середньоденної заробітної плати х 11,5 середньомісячне число робочих днів), з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на користь держави судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. Згідно ст.84 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на користь [PERSON] також слід стягнути понесені витрати на правову допомогу в сумі 1800 грн., факт понесення яких підтверджується відповідним договором про надання правової допомоги від 14.09.2016 року, довідкою про сплату адвокатських послуг та розрахунком витрат (а.с.20,88,89), який відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». На підставі викладеного,

Outcome: partial