Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просив суд: визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та поновити строк позовної давності; визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений між громадянами [PERSON], [INFO], (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО - платників податків [NUMBER]), [PERSON], [INFO], (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними - платників податків [NUMBER]) та [PERSON], [INFO]. (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО - платників податків [NUMBER]), посвідчений Рубінчик Л.О. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 04.09.2012 року та зареєстрований в реєстрі за № 940; скасувати запис, внесений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу Рубінчик Л.О. в Реєстр прав власності на нерухоме майно 18.09.2012 на підставі договору довічного утримання (догляду), посвідченого Рубінчик Л.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 18.09.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 940, на об’єкт нерухомого майна: квартира за адресою: Одеська обл., м. Одеса, [ADDRESS], реєстраційний номер майна: 37417390: номер запису в книзі: 816пр-78, в частині права власності такої особи: [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON], та його батьки - [PERSON], [PERSON] шляхом приватизації набули у спільну часткову власність в рівних частках двокімнатну квартиру № 50 загальною площею 46,1 кв. м. у будинку [ADDRESS], про що було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване 11.03.1998 року в реєстраційній книзі за № 3-11645. Згідно позовної заяви, родинні стосунки з батьками підтверджуються рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2018 року по справі № 521/11605/18. Позивач стверджує, що завжди підтримував батьків як міг, допомагав їм. Згідно матеріалів справи, [INFO] року помер батько позивача - [PERSON] Оскільки позивач був зареєстрований в даній квартирі з 1980 року, то він та його мати [PERSON] в силу частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, як спадкоємці першої черги закону, не заявляли про відмову від спадщини і успадкували частку, яка належала їх батьку/чоловіку. Інших спадкоємців не було. Згідно позовної заяви, 28.05.2018 померла мати позивача, [PERSON] і позивач, як єдиний спадкоємець першої черги по закону, успадкував частку, що належала його матері. Таким чином, зазначену квартиру №[ADDRESS], після смерті матері позивач прийняв у спадок у повному обсязі, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Після прийняття квартири у спадок позивач розпоряджався нею: підтримував у належному стані, оплачував комунальні послуги, передавав у найм. Згідно матеріалів справи, після смерті матері, у червні 2018 року позивач виявив примірник договору довічного утримання на ім’я [PERSON]. Як стверджує позивач, про договір йому було невідомо. Проте, коли 27.02.2019 року він звернувся з заявою до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину на вищевказану квартиру цілком на своє ім’я, виявилося, що його батьки передали належні їм 2/3 частки цієї квартири у власність громадянину [PERSON] по договору довічного утримання (догляду), посвідченому 04.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. та зареєстрованому в реєстрі за № 940. Позивач стверджує, що даний договір був укладений його батьками, коли позивач захворів і не міг піклуватися про своїх батьків. Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, оскільки оспорюваний договір порушує права позивача, та суперечить його інтересам, адже він сподівався отримати належну його батькам частку квартири у спадок і стати повним власником квартири, де він прожив понад 35 років. Разом з позовною заявою 04.03.2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про забезпечення доказів. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року вищевказану заяву було задоволено. 29.03.2019 року приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Рубінчик Л.О., на виконання ухвали суду від 05.03.2019 року про витребування доказів, надала суду копію спадкової справи №52/2015 до майна померлого 04.09.2015 року [PERSON] (Вих. №159/02-114 від 27.03.2019 року). 02.04.2019 року Комунальна установа «Міська лікарня №1», на виконання ухвали суду від 05.03.2019 року про витребування доказів, надала суду відповідь, у якій повідомила, що [PERSON],1956 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «МКЛ №1» кардіологічному відділенні з 28.10.2008 року по 14.11.2008 рік, з діагнозом: ІХС, нестабільна стенокардія (28.10.2008 р.- 10.11.2008 р.), стабільна стенокардія, ВК Ш, атеросклероз аорти, вінцевих артерій (СКАГ – 10.11.2008 року), атеросклеротичний і постінфарктний (1995, 2007 рр.), кардіосклероз СН 1 ст. Гіпертонічна хвороба. (Вих. №520 від 02.04.2019 року). 05.04.2019 року завідувач Малиновської державної нотаріальної контори – Л.В. Мельник, на виконання ухвали суду від 05.03.2019 року про витребування доказів, надала суду копії спадкової справи №497/2018 до померлого [INFO] року, [PERSON], яка була заведена 16.07.2018 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та копії спадкової справи №496/2018 до померлої [INFO] року, [PERSON], яка була заведена 16.07.2018 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою (Вих. №1170/02-14 від 01.04.2019 року). 06.05.2019 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» ОМР, на виконання ухвали суду від 05.03.2019 року про витребування доказів, надала суду відповідь, у якій повідомила, що [PERSON] знаходилась на диспансерному обліку з 2015 року, діагноз: ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба серця 2 ст. ризик 3. СН, 2А, 2ФК сахарний діабет 2 тип, важке лікування, меланома шкіри лівої підколінної ямки ст. 2 Кл. гр. 2; що [PERSON] знаходився на диспансерному обліку з 2002 року, діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ст., ІБС, у 2008 році переніс інсульт з грубими наслідками: правосторонній геміпарез, моторна афазія, з 13.05.2008 року став інвалідом 1 групи, в 2012 році переніс повторно інсульт, діагноз: церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія 3 ст., гіпертонічна хвороба 2 ст., ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз, наслідки перенесених інсультів у вигляді правостороннього гіміпареза і моторно-сенсорної афазії, не здатен до самообслуговування. В судове засідання позивач не з’явився, представник позивача подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій вона просила суд розглянути справу без її участі, просила позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з’явилася, подала до суду заяву про визнання позову та просила позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з’явилася, подала до суду заяву про визнання позову та просила позов задовольнити. Відповідач – [PERSON] у судове засідання не з’явився, подав до суду заяву про визнання позову та просив позов задовольнити. Відповідач – [PERSON] у судове засідання не з’явився, подав до суду заяву про визнання позову та просив позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з’явився, подав до суду заяву про визнання позову та просив позов задовольнити. Відповідач – [PERSON] у судове засідання не з’явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Третя особа в судове засідання не з’явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надавала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судом встановлено, що [PERSON] та його батьки - [PERSON], [PERSON] шляхом приватизації набули у спільну часткову власність в рівних частках двокімнатну квартиру № 50 загальною площею 46,1 кв. м у будинку [ADDRESS], про що було видано повідне свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване 11.03.1998 в реєстраційній книзі за № 3-11645. Родинні стосунки з батьками позивача підтверджуються рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2018 по справі № 521/11605/18. Дані факти були встановленні у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2018 року, а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 04.09.2012 року [PERSON] та його дружина – [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої, уклали договір довічного утримання (догляду), за яким [PERSON] та [PERSON] що вони передали належні їм 2/3 частки цієї квартири у власність громадянину [PERSON] по договору довічного утримання (догляду), що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. та зареєстрованому в реєстрі за № 940. Позивач просить суд визнати поважними причини пропущення строку позовної давності для оспорення вищевказаного договору та поновити строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд роз’яснює позивачу, що поновлення строку позовної давності полягає в тому, що суд, господарський або третейський суд, визнавши, що строк пропущено з поважної причини, поновлює перебіг строку позовної давності шляхом винесення рішення про захист порушеного права. У зв’язку з цим право на позов у науці розглядається у двох аспектах: процесуальному - як право особи, чиє суб’єктивне право порушено, на пред’явлення позовної заяви до суду, господарського або третейського суду про захист свого суб’єктивного права; матеріальному - як право особи на задоволення власних позовних вимог по захисту порушеного права. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом тільки за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Тобто, можна стверджувати, що право на позов у процесуальному аспекті не погашається закінченням строку позовної давності, оскільки позовна давність - це інститут матеріального, а не процесуального права. А отже, суд не може вирішувати питання щодо поновлення строку позовної давності, оскільки заяву про застосування позовної давності до суду надано не було. Стосовно недійсності договору довічного утримання (догляду), укладеного 04.09.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. та зареєстрованому в реєстрі за № 940 , суд прийшов наступних висновків. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи. Стаття 747 ЦК України окреслює особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності, а саме: майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Згідно ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Стаття 749 ЦК України визначає обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) , а саме: у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. Відповідно до ст. 750 ЦК України набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає іншій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов’язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Передаючи у власність майно, відчужувач, насамперед, має за мету отримання матеріального забезпечення, догляду та послуг, яких він потребує. Утримання (догляд) може полягати як у матеріальному (натуральному чи грошовому) забезпеченні, так і у наданні догляду. Сторони вправі самостійно визначити в договорі розмір, обсяг та періодичність надання матеріального забезпечення, види і зміст догляду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частина 1 статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що зміст спірного договору суперечить вимогам закону, оскільки на день укладення спірного договору квартира належала позивачеві та його батькам на праві спільної часткової власності, то під час укладення договору довічного утримання (догляду) сторони повинні були застосуватись вимоги ЦК України, які регулюють здійснення права спільної часткової власності. Так, згідно до частини 1 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте у спірному договорі про позивача не згадується і згоди на його укладення не було надано. У статті 750 Цивільного кодексу України йдеться, про те що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужував має право проживати. Тобто, у випадку, коли відчужувач залишається проживати у відчужуваному житлі, істотною умовою договору довічного утримання (догляду) є конкретне визначення приміщення, де відчужувач залишається проживати. Саме така позиція підтримується Міністерством юстиції України у поясненні від 01.04.2011 про особливості посвідчення договору довічного утримання (догляду). У п. 22 спірного договору зазначено: «22. За Відчужувачами зберігається право довічного проживання у 2/3 частках ізольованої квартири, що є Предметом цього Договору.». Суд акцентує увагу сторін, що це положення договору не можна назвати конкретним визначенням приміщення для проживання відчужувачів. Адже, залишається незрозумілим, у якому приміщенні мають проживати відчужувані і у якому можна проживати позивачу, як співвласнику квартири. Пункт 7.7. глави 2 «Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна» розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 визначає: «7.7. У разі зобов'язання набувача забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який (яка) йому переданий(а) за договором довічного утримання (догляду), у тексті договору зазначається конкретно визначена частина помешкання, у якій відчужувач або третя особа має право проживати». Судом встановлено, що даної конкретно визначеної частини приміщення для проживання відчужувачів у договору не визначено. Проживання належить до таких правомочностей власника як володіння і користування майном. При цьому пункт 6.2. глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій встановлює такі вимоги до посвідчення правочинів про відчуження: «6.2. У договорі про відчуження одним з учасників спільної часткової власності належної йому частки майна порядок володіння та користування конкретними його частинами може бути вказаний лише за наявності відповідного договору між учасниками спільної часткової власності про порядок володіння та користування майном або за їх письмовою згодою чи за наявності судового рішення про порядок володіння та користування майном (конкретними його частинами)». Частина 1 статті 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, суд прийшов до наступних висновків: у випадку, коли відчужувач залишається проживати у квартирі, яка відчужується за договором довічного утримання (догляду), необхідною (істотною) умовою для укладення такого договору є визначення конкретної частини помешкання, в якій цей відчужувач буде проживати. У спірному договорі, всупереч закону, конкретна частина помешкання, в якій має проживати відчужувач, не визначена. Суд роз’яснює відповідачам, що визначити конкретну частину помешкання для проживання можливо тільки за наявності узгодженого співвласниками чи встановленого судовим рішенням порядку володіння та користування квартирою (пункт 6.2. глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій). Судом встановлено, що такого порядку володіння та користування даною квартирою не існує. У випадку, коли відчужувач залишається проживати у відчужуваному житлі, необхідною (істотною) умовою договору довічного утримання (догляду) є конкретне визначення приміщення, де відчужувач залишається проживати, але у спірному договорі ця істотна умова відсутня. Якщо договір довічного утримання (догляду) не містить умови, визначеної законом як істотна або є необхідною для договорів даного виду, такий договір не відповідає законодавству. Частиною 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З цієї норми видно, що закон захищає права та інтереси непрацездатних повнолітніх дітей нарівні з малолітніми та неповнолітніми Згідно до статті 1 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» (у редакції на день укладення спірного договору) непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв’язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Судом встановлено, що позивач є інвалідом 3 групи, що підтверджується довідкою Приморського МСЕК, у якій зазначено, що з 26.03.2007 року (безстроково) позивач є інвалідом 3 групи. Тобто, на момент укладення спірного договору у 2012 році позивач вже тривалий час (понад 5 років) був інвалідом і тому суд вважає, що цей договір був вчинений його батьками всупереч його правам та інтересам. Так, батьками позивача відчужено 2/3 частки квартири, розташованої на 5 поверсі, загальною площею 46,1 кв. м, житловою площею 28,0 кв. м. При цьому 2/3 частки житлової площі квартири складає 18,7 кв. м, а 1/3 - відповідно 9,3 кв. м. Проте, як вбачається з технічного паспорту, квартира має дві житлових кімнати приблизно однаковою площею -14,1 кв. м та 13,9 кв. м. Отже, суд акцентує увагу відповідачів, що жодна з кімнат не може бути виділена позивачу для окремого проживання, в якості належної йому 1/3 частки квартири. Більш того, висновком будівельно-технічного дослідження № 204/2018 від 20.11.2018 встановлено, що з технічної точки зору, у відповідності нормативно-технічних актів, неможливо виділити ні 1/3, ні 2/3 частини квартири для влаштування ізольованої та забезпеченої окремим входом (виходом) як мінімум однокімнатної житлової квартири, яка б за своїми показниками (об’ємно-планувальним рішенням, складом приміщень, забезпеченістю інженерним обладнанням) відповідала чинним вимогам нормативних документів. За таких умов влаштування для кожної сім’ї (з урахуванням інвалідності позивача) ізольованого житла, забезпеченого окремим входом та відповідним інженерним ладнанням, є вкрай необхідним, і без такого відокремлення сімей проживання в квартирі є неприпустимим. Загалом державна політика у сфері регулювання житлових відносин декларує (забезпечення кожної сім’ї окремою квартирою (стаття 34 ЖК України). Однак, відповідно до висновку експерта ПП «Одеського науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.. Скибінського С.С.» Скибінської Т.М. №204/2018 року, складеного: 20.11.2018 року, влаштування для кожної сім’ї ізольованого житла у даному випадку є технічно неможливим. Відповідно унеможливлюється право позивача на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачене статтею 364 ЦК України. Судом встановлено, що дана квартира на момент укладення спірного договору була і залишається єдиним житлом позивача, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 19.11.2018 № 10733-10/2431 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.11.2018 № 146504494. Частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що його укладення спірного правочину не відповідало внутрішній волі батьків позивача. Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Так, у лікарському свідоцтві від [INFO] № 579 про смерть батька, [PERSON], зазначається, що він останні 8 років (тобто приблизно з 2007 року і на момент укладення договору теж) страждав хронічною судинно-мозковою недостатністю 3 ступені, церебральним атеросклерозом, гіпертонічною хворобою 3 ступені. У матері позивача, [PERSON], приблизно з 2010 року були: онкологічне захворювання, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ступені, цукровий діабет 2 типу, що підтверджується медичними документами. Батьки позивача перебували на обліку у Центрі первинної медико-санітарної допомоги № 16 за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 1. На момент укладення спірного договору батьки позивача були вже похилого віку. Батько позивача переніс інсульт, постійно перебував у лежачому положенні, не міг розмовляти і писати, внаслідок чого за батька позивача договір довічного утримання підписала громадянка [PERSON] Отже, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у дуже важких обставинах, і тому змушені були укласти спірний договір з [PERSON] на вкрай невигідних умовах. Судом встановлено, що набувач не здійснював утримання (догляд) відчужувачів, передбачене п. 8 спірного договору: побутові послуги та медичне обслуговування не надавалися, забезпечення продуктами харчування та триразове харчування не здійснювалися, ремонтні роботи у квартирі не виконувалися. Зокрема, як видно з договору, укладеного у квітні 2015 року батьками позивача з приватним підприємцем [PERSON], та акту виконаних робіт, роботи з ремонту даху на суму 1288,16 грн. виконувалися за рахунок батьків позивача. Крім того, судом встановлено, що набувач за договором довічного утримання - [PERSON], хворів та помер у вересні 2015 році, даний факт підтверджується відповіддю КУ «Міська клінічна лікарня» у якій було зазначено, що [PERSON], 1956 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «МКЛ №1» кардіологічному відділенні з 28.10.08 року по 14.11.2008 року, а відповідно до законодавства спадкоємці [PERSON], зобов'язані у разі смерті відчужувачів поховати їх, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Згідно п. 9 спірного договору у разі смерті відчужувачів набувач зобов’язаний поховати їх, та самостійно нести витрати щодо поховання. Однак, набувачі не виконали дане зобов’язання, що підтверджується свідоцтвом про поховання № 020939 Ритуальної служби міста Одеса КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» від 25.11.2015 року, що було видано [PERSON], а згодом і свідоцтвом про поховання №021393 Ритуальної служби міста Одеса КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» від 27.04.2018 року, виданого [PERSON] Згідно до п. 16 спірного договору довічного утримання у разі смерті набувача до смерті відчужувачів обов’язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на цю квартиру. Відповідачка [PERSON] є дружина померлого Набувача - [PERSON], вона є спадкоємцем першої черги за законом. Судом встановлено, що коли [PERSON] знаходилась в лікарні в травні 2018 року, [PERSON], яка є наймачем квартири, телефонувала дружині [PERSON] - відповідачці [PERSON] про те, що [PERSON] знаходиться в лікарні та потребує догляду, [PERSON] в телефонній розмові сказала, що вона відмовляється від спірної квартири і має намір розірвати договір довічного утримання з [PERSON]. Отже, суд за цивільною справою №521/3688/19 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Людмила Олександрівна про визнання недійсним договору довічного утримання, прийшов до наступних висновків. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У випадку, коли відчужувач залишається проживати у квартирі, яка відчужується за договором довічного утримання (догляду), необхідною (істотною) умовою для укладення такого договору є визначення конкретної частини помешкання, в якій цей відчужувач буде проживати. Визначити конкретну частину помешкання для проживання можливо виключно за наявності узгодженого співвласниками чи встановленого судовим рішенням порядку володіння та користування квартирою. У спірному договорі довічного утримання (догляду), всупереч закону, не визначена конкретна частина помешкання, в якій має проживати відчужувач. А якщо такий договір не містить умови, визначеної законом як істотна або є необхідною для договорів даного виду, він не відповідає законодавству. Спірний договір, укладений батьками позивача на вкрай невигідних умовах, суперечить правам та інтересам непрацездатних дітей та їх інтересам: спільне проживання двох різних сімей в одній квартирі, розділити, яку технічно неможливо, порушує право позивача та його сім’ї на користування житлом. Позивач позбавляється можливості успадкувати належну батькам частку квартири, де він прожив понад 35 років, та стати єдиним власником батьківської квартири; унеможливлений виділ належної позивачу частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачений статтею 364 Цивільного кодексу України. Сукупність важких обставин: похилий вік батьків, їх поганий стан здоров’я (особливо батька), гостра потреба стороннього догляду за ними - змусили батьків позивача укласти правочин на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Судом встановлено, що договір довічного утримання догляду (догляду) від 04.09.2012 року укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 940, а отже суд може застосувати реституцію як спосіб захисту цивільних прав [PERSON] Реституція — поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі — тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Реституція — це спеціальний зобов’язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Окремо необхідно наголосити, що за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Отже, суд вважає за необхідне скасувати запис, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. в Реєстр прав власності на нерухоме майно 18.09.2012 року на підставі Договору довічного утримання (догляду), посвідченого Рубінчик Л.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 04.09.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за №940, на об’єкт нерухомого майна: квартира за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер майна: 37417390; номер запису в книзі: 816пр-78, в частині права власності такої особи: [PERSON]. Суд під час прийняття рішення, врахував те, що відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви до суду про визнання позову. Відповідач – [PERSON] подав заяву приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., у якій відмовився від договору довічного утримання (догляду), посвідченого Рубінчик Л.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 04.09.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 940 та обов’язків за цим договором, аналогічні заяви були подані й іншими відповідачами. Визнання позову — це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача, [PERSON], згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис 12000, серія [NUMBER]. Згідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, позивач зареєстрований в даній квартирі з 1980 року, що підтверджується копією довідки 800/14.06.18 про склад сім’ї та реєстрацію, його мати [PERSON], була зареєстрована в даній квартирі з 1969 року по день смерті, а саме: [INFO] рік, що також підтверджується копією довідки 800/14.06.18 про склад сім’ї та реєстрацію. Судом встановлено, що в силу частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, як спадкоємці першої черги закону, позивач та його матір не заявляли про відмову від спадщини і успадкували частку, яка належала його батьку та її чоловіку, інших спадкоємців не було. Судом встановлено, що 28.05.2018 померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис 5541, серія [NUMBER] № 530493. Судом встановлено, що після прийняття квартири у спадок позивач розпоряджався нею: підтримував у належному стані, оплачував комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с. 55-88), передавав квартиру у найм, що підтверджується копією договору оренди квартири від 18.07.2018 року, укладеного між позивачем та [PERSON]. Отже, позивач як єдиний спадкоємець першої черги по закону, успадкував частку, що належала його матері і став єдиним власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі частини 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов’язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи всі дослідженні матеріали справи, докази, суд вважає за необхідне повністю задовольнити позов [PERSON] Відповідно до ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: approved