Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 02.01.2008 року працював юрисконсультом в Комунальному закладі «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради. 22.03.2016 року його було звільнено з займаної посади в звязку зі скороченням штату за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Наприкінці січня 2016 року адміністрацією відповідача його було повідомлено про звільнення з 22.03.2016 року через скорочення штату, а саме: ліквідацію посади юрисконсульта, яку він обіймав. Фактично його звільнення відбулось внаслідок неприязнених стосунків із головним лікарем закладу, яка вирішила позбутись його після того, як в силу його обізнаності в звязку з виконанням функціональних обовязків, він зазначив їй на виявлену низку порушень, повязаних із проведенням закупівель за кошти місцевого бюджету та вчиненням головним лікарем корупційних діянь. На його запит до Департаменту охорони здоровя Дніпропетровської облдержадміністрації про внесення змін до штатного розкладу закладу отримав відповідь, що станом на 01.01.2016 року в штатному розписі відповідача посада юрисконсульта передбачена, але, відповідно наданої головним лікарем інформації буде надано штатний розпис після 21.03.2016 року зі змінами, де посада юрисконсульта станом на 21.03.2016 року буде перепрофільована. Тобто, з огляду на зазначений лист фактичного скорочення посади, яку він обіймав, не відбувалось, а проводилось лише її перепрофілювання. З 02.01.2008 року він є членом первинної профспілкової організації Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради та на його звернення до профспілки отримав витяг із протоколу №3 від 17.03.2016 року засідання профспілкової організації, відповідно до якого профспілкова організація 17.03.2016 року постановила не заперечувати проти проведення скорочення штатної чисельності в апараті та надати згоду на розірвання трудового договору з ним. [PERSON] того, він повторно звертався до Департаменту охорони здоровя Дніпропетровської облдержадміністрації за розясненням законності його звільнення і згідно наданої відповіді дізнався, що відповідно до листа головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради вакантна посада юрисконсульта була перепрофільована на посаду практичного психолога з 01.04.2016 року. В звязку з цим, не потребує доказів той факт, що фактичного скорочення чисельності працівників у відповідача не відбулось, а після його звільнення посада юрисконсульта скорочена не була та залишалась вакантною. З урахуванням зазначеного позивач просив суд поновити його на посаді юрисконсульта Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на звільнення позивача з дотримання вимог законодавства. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом №1-к від 02.01.2008 року позивача було прийнято на 0,25 посадового окладу юрисконсульта Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради з 02.01.2008 року (а.с.22). Наказом №42-к від 04.06.2015 року позивача було переведено на 0,5 посадового окладу юрисконсульта з 02.06.2015 року (а.с.23). Наказом відповідача №12 від 21.01.2016 року «Про внесення змін в організацію виробництва та праці щодо скорочення штату в апараті управління посади юрисконсульта» в звязку із зменшенням обєму роботи та навантаженням в юридичній службі, необхідністю забезпечення комунального закладу іншими спеціалістами для обслуговування бійців АТО реабілітаційними заходами, було скорочено посаду юрисконсульта в кількості 1 одиниці (а.с.24). На підставі вказаного наказу також 21.01.2016 року було видано наказ №4-к про звільнення 22.03.2016 року юрисконсультів [PERSON] та [PERSON], що займали по 0,5 ставки (а.с.25). Згідно рішень первинної профспілкової організації, оформлених протоколом №2 від 12.02.2016 року та №3 від 17.03.2016 року було погоджено скорочення штатної чисельності апарату закладу відповідно до наказу №121 від 21.01.2016 року та надано згоду на звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.27-34). Про наступне вивільнення позивача було повідомлено 21.01.2016 року, тобто з отримання вимог ст.49-2 КЗпП України, про що свідчить підпис останнього в попередженні про скорочення та наказі про звільнення (а.с.25,26). Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 ст.40 і п.п.2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що його звільнення відбулось внаслідок виникнення неприязне них стосунків з головним лікарем закладу, що фактичного скорочення посади юрисконсульта в закладі не було, а відбулось її перепрофілювання на посаду практичного психолога, що є істотними змінами умов праці. А тому, його звільнення на підстав п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним. Також в обґрунтування доводів незаконності звільнення представник позивача в суді посилався на те, що позивача не було належним чином ознайомлено з вакантними посадами, не запропоновано останні, зокрема, посаду інженера з техніки безпеки та охорони праці, яку б позивач погодився зайняти. Перевіряючи доводи позивача щодо його звільнення внаслідок неприязне них стосунків з головним лікарем закладу суд враховує, що позивачем у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. В частині доводів позову щодо недотримання відповідачем вимог ч.2 ст.40, ст.49-2 КЗпП України, суд враховує, що в попередженні про скорочення посади юрисконсульта від 21.01.2016 року, з яким позивач був ознайомлений в той же день, останньому повідомлялось про відсутність на підприємстві посад, які б відповідали освіті та кваліфікації позивача. Також відповідачем 21.01.2016 року, 15.02.2016 року та 11.03.2016 року складались повідомлення про наявність на підприємстві інших вакантних посад, від ознайомлення з якими відмовлявся сам позивач, що зафіксовано у відповідних актах №1 від 21.01.2016 року, №2 від 15.02.2016 року та №3 від 11.03.2016 року (а.с.69,70,72,73,75,76). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], якими було складено та підписано зазначені вище акти, підтвердили зафіксовані в ньому обставини щодо намагань вручення позивачу повідомлень про наявні вакантні посади на підприємстві та ухилення останнього від ознайомлення з ними. Показання свідків в цій частині є послідовними не протирічать один одному та матеріалам справи, а тому не викликають у суду сумнівів в їх належності та допустимості. З матеріалі справи також вбачається, що останнє повідомлення про наявні вакантні посади від 11.03.2016 року направлялось позивачу поштою (а.с.77,78) та було отримано останнім 15.03.2016 року, що вбачається з листа позивача на адресу Департаменту охорони здоровя від 16.03.2016 року (а.с.97-99) та не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні. В звязку з цим, доводи позовної заяви щодо недотримання відповідачем вимог ч.2 ст.40, ст.49-2 КЗпП України при звільненні позивача, суд вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим під час її розгляду. В частині доводів позовної заяви, що фактичного скорочення посади юрисконсульта в закладі не було, а відбулось її перепрофілювання на посаду практичного психолога, що є істотними змінами умов праці, а тому, звільнення позивача на підстав п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, суд враховує наступне. Наказ №12 від 21.01.2016 року «Про внесення змін в організацію виробництва та праці щодо скорочення штату в апараті управління посади юрисконсульта» було видано відповідачем з урахуванням рекомендацій, наданих комісією з оптимізації організаційної структури закладу (а.с.79-80,81). Вказаним наказом було передбачено саме скорочення посади юрисконсульта та згідно наказу №4-к від 21.01.2016 року позивача було звільнено з цих підстав. Згідно штатного розпису Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради станом на 01.04.2016 року посада юрисконсульта в закладі відсутня. Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що на підприємстві відбулось скорочення штатної посади юрисконсульта, а не перепрофілювання посади. При цьому суд враховує, що факторами, якими може бути зумовлена необхідність скорочення чисельності або штату працівників, можуть бути намір роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу роботи меншою кількістю персоналу через суміщення професій, збільшення обсягу роботи, встановлення працівникам доплат за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; перепрофілюванням підприємства; зменшенням обсягу виробництва, послуг; інших несприятливих факторів. [PERSON] того, в силу ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис та законодавством не передбачено необхідності наявності будь-якого техніко-економічного обґрунтування рішення про скорочення штату. Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки судом не встановлено порушень діючого законодавства при звільненні позивача, не підлягають задоволенню і позовні вимоги останнього про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які з урахуванням положень ст.235 КЗпП України є похідними від вимог про поновлення на роботі. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору та в звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed