Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування збільшеного позову зазначив, що 05.09.2008 ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 є ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] уклали кредитний договір №68/П/67/2008-980, згідно з умовами якого останній з метою придбання автотранспортного засобу отримав кредит на загальну суму 212500,00 грн із розрахунку 20,8% на рік строком по 05.09.2015. Відповідно до розділу 3.2 «Порука» кредитного договору [PERSON], [PERSON] зобов'язалися відповідати перед позивачем як солідарні боржники. Розділом 3.2 кредитного договору передбачено, що [PERSON] зобов'язалася безвідзивно та безспірно відповідати перед позивачем за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №68/П/67/2008-980 від 05.09.2008. При цьому [PERSON] повинна виконати всі зобов'язання в тому ж порядку, який встановлений для [PERSON] кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору, викладених в п.2.2.1, 2.2.3 [PERSON] зобов'язався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, до 18 числа поточного місяця, при цьому щомісячний платіж повинен складати суму не меншу, ніж зазначена в п 2.2.1 кредитного договору. Представник позивача посилається на п.4.2.5 кредитного договору, згідно якого має право вимагати від відповідача [PERSON] дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, якщо він не вніс черговий платіж у термін, визначений п.2.2.3 кредитного договору. Однак станом на 16.06.2015 за відповідачем наявна заборгованість по кредитному договору в сумі 515396,98 грн, в тому числі: непогашений кредит - 199157,30 грн; несплачені відсотки - 173147,28 грн; несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов'язань - 109111,41 грн; штраф за порушення умов додаткової угоди - 33980,99 грн. Також представник позивача відзначив, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист, при цьому посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 та зазначив, що право пред'явлення позову до поручителя починається від дати пред'явлення вимоги до позичальника; пред'явлення позову є також вимогою про погашення заборгованості. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву, згідно якої збільшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а справу розглядати у його відсутність. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явилися, від представника надійшла до суду заява про слухання справи у відсутність відповідачів, щодо заявлених збільшених позовних вимог не заперечували проти часткового задоволення позову. В позовних вимогах до [PERSON] просили відмовити в повному обсязі, оскільки порука [PERSON] припинилась (банк збільшив суму кредиту без згоди поручителя, включивши суму податку в суму кредиту, чим збільшив обсяг відповідальності поручителя). Також представник відповідачів посилається на сплив 6-місячного строку позовної давності для пред'явлення вимоги до поручителя з дня непогашення позичальником чергового платежу згідно графіку з 21.07.2009 в сумі 1401,96 грн. Крім того, просив частково стягнути з [PERSON] заборгованість в межах строку позовної давності та зменшити розмір пені та не стягувати штраф у розмірі 33980 грн 99 коп. за порушення строків оплат, оскільки вважає, що за таке ж порушення вже нараховано пеню, що призведе до подвійного стягнення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню на підставі наступного. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.09.2008 між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель) було укладено договір «Автопакет» №68/П/67/2008-980, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит на придбання автотранспортного засобу Mitsubishi Pajero в сумі 212500,00 грн зі сплатою 20,8 % річних, з кінцевим терміном повернення - 05.09.2015 (Том 1 а.с.231-236). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно п.п.3.2 вказаного договору в якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, комісії, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених кредитним договором, [PERSON] поручилася солідарно та в повному обсязі відповідати перед позивачем за неналежне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з умов кредитного договору. Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники (п.п.3.2.2 договору). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 18 серпня 2010 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель) була укладена додаткова угода №1 до договору «Автопакет» №68/П/67/2008-980 від 05.09.2008, де у п.п.1.1 п.1 договору, серед іншого, зазначено, що щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 4911,11 грн (Том 1 а.с.248-250 та Том 2 а.с.1-5). В подальшому, 18 серпня 2010 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] (позичальник) була укладена додаткова угода №1 до договору «Автопакет» №68/П/67/2008-980 від 05.09.2008, де п.1 вказаного договору на виконання п.1.1.1 договору сторони погодили встановити етап відстрочення сплати частини необхідного платежу (Том 2 а.с.6-7). 04 квітня 2011 року між ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель) була укладена додаткова угода №2 до договору «Автопакет» №68/П/67/2008-980 від 05.09.2008, де сторони домовились внести зміни у існуючі кредитні зобов'язання, серед іншого, п.п.1.1.1 п.1.1 ст.1 цього договору при зміні умов кредитування позичальник одноразово користується програмою «Відстрочення сплати тіла кредиту» при умові виконання позичальником цього договору, останньому протягом 15 місяців з квітня 2011 року по червень 2012 року надається відстрочення по сплаті кредиту, при цьому щомісячна сума необхідного платежу встановлюється кредитором та сплачується позичальником згідно додатку (графіку) до цього договору (Том 1 а.с.237-245). На виконання вимог п.п.1.1.1 договору сторони ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] (позичальник) погодили графік від 04.04.2011 до додаткової угоди №2 до договору «Автопакет» №68/П/67/2008-980 від 05.09.2008, щодо етапу відстрочення сплати частини необхідного платежу (Том 1 а.с.246-247). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Наслідки порушення договору позичальником визначені ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якими передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Пунктом 4.2.3 договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у випадках, передбачених п.п.4.2.3-4.2.3.7 цього договору. Відповідно до п.4.3.7 договору позичальник зобов'язаний протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора згідно з п.4.2.3 цього договору про невиконання вимог п.п.4.2.3.1-4.2.3.7 цього договору повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, штрафи, пеню. Банк набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що виникає з цього договору за умови, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині вони не будуть виконані, а також за умови обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій частині). Поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання за цим договором не пізніше трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення від банку. У повідомленні повинно бути визначено розмір невиконаних позичальником зобов'язань, а також розрахунок суми штрафних санкцій, що необхідно сплатити. Повідомлення, що направляється банком поручителю, повинно бути здійснено в письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана у договорі) чи надано особисто поручителю (п.п.3.2.5, 3.2.6, 3.2.7, 3.2.8 договору). Отже, сторони в договорі визначили порядок, за умов якого у позичальника та поручителя виникає обов'язок дострокового повернення залишку неповернутої суми кредиту. Можливість врегулювання на власний розсуд своїх відносин в цій частині відповідає положенням ст.6 ЦК України. В ході розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось представником позивача про відсутність направлення досудових вимог відповідачам, при цьому представник позивача в обґрунтування зазначеного посилався, що обрання певного способу захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Щодо вказаний доводів представника позивача суд зазначає наступне. Відповідно до п.п.22, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за № 5 від 30 березня 2012 року пред'явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 08 квітня 2015 року зазначив, що представивши вимогу до боржника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя, тобто право пред'явлення позову до поручителя починається від дати пред'явлення вимоги до позичальника. Пред'явлення позову є також вимогою про погашення заборгованості. Отже, виходячи із засад добровільності укладення договору, що підтверджено його підписанням, зокрема, відповідачами, суд дійшов висновку про порушення умов договору з боку боржника та поручителя. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 3.2.8. кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом. Отже, в ході судового розгляду судом не встановлено, а представником відповідача не доведені посилання щодо пропуску строку позовної давності звернення до поручителя з позовом. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Посилання представника відповідача про збільшення обсягу зобов'язання «тіла» кредиту без згоди поручителя [PERSON] шляхом додаткової видачі кредиту позичальнику [PERSON] у розмірі 700,43 грн 23.02.2011 також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовані належними та допустимими доказами. Так, листом від 20.12.2010 вих.№9041101-01 КБ «Надра» повідомив [PERSON], що банк, як «вигодонабувач» по кредитному договору №68/П/67/2008-980 від 05.09.2008 та Договору страхування, отримав страхове відшкодування при настанні страхового випадку із предметом застави від страхової компанії в сумі 4669,54 грн та 26.10.2009 спрямував їх на погашення кредитної заборгованості. Дана операція в межах Закону «Про податок з доходів фізичних осіб» №889 прирівнюється до виплати доходу фізичним особам і банк, як податковий агент, зобов'язаний утримати з суми виплати податок за ставкою 15% та перерахувати до бюджету. Сума страхового відшкодування у повному обсязі була зарахована банком на погашення кредиту. Також повідомлено, що суму неутриманого податку буде перераховано банком в держбюджет за рахунок збільшення заборгованості по кредиту, тому з метою уникнення збільшення кредитної заборгованості позичальнику було роз'яснено право внести суму податку 700,43 грн на рахунок [NUMBER] для подальшого її перерахування до Державного бюджету (Том 2 а.с.8). Отже, суми страхового відшкодування, які при настанні страхового випадку із предметом застави (автомобілем) виплачуються страховою компанією за договором банку - вигодонабувачу, то згідно із абз.е п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України розглядаються як дохід платника податку у вигляді додаткового блага. При цьому, банк повинен виконати усі функції податкового агента, встановлені Податковим кодексом. Із заяви представника ПАТ «КБ» Надра», яка надійшла до суду 17.11.2015, вбачається, що окремого розрахунку заборгованості без врахування 700,43 грн (податок з доходів фізичних осіб) надати можливості немає, так як наданий суду розрахунок відповідає всім банківським операціям. Також повідомлено, що при проведенні виправної проводки 23.02.2011 на суму ПДФО з суми страхового відшкодування на суму 700,43 грн співробітником Відділу кредитного адміністрування ПАТ «КБ «Надра» було сторновано погашення по основному зобов'язанню, хоча вся сума страхового відшкодування в розмірі 4669,54 була направлена на погашення відсотків. Аналізуючи умови кредитного договору та додаткових угод до нього, суд приходить до висновку, що відповідальність поручителя перед банком не збільшилась, оскільки предметом позову є стягнення тіла кредиту та відсотків, що передбачено умовами кредитного договору, а так як тіло кредиту та відсотки не збільшились, то відповідно і обсяг кредитних зобов'язань також. Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та здійснив видачу кредитних коштів в сумі 212500,00 грн, що підтверджується заявкою на видачу готівки №906 від 05.09.2008 (Том 1 а.с.37). Однак грошові зобов'язання за договором «Автопакет» відповідачами за позовом не виконані, у зв'язку з чим станом на 16.06.2015 у відповідачів непогашений кредит у розмірі 199157,30 грн; несплачені відсотки - 173147,28 грн. У підтвердження своїх збільшених позовних вимог представник позивача надав розрахунок заборгованості (Том 2 а.с.23-24). Суд не піддає сумніву зазначений розрахунок щодо непогашеного кредиту та відсотків, та вважає його вірним. Однак суд не погоджується з наступним. Відповідно до п.5.1. Додаткової угоди, у випадку не виконання позичальником зобов'язань щодо строків та неповноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення. Згідно п.5.3 Додаткової угоди, у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання визначеного абз.1 п.2.4 цього Договору на строк не більше 30-ти календарних днів, позичальник починаючи з 30-го дня прострочення, зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 % від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок. Відповідно до додатку до Додаткової угоди, встановлена щомісячна сума мінімально необхідного платежу в розмірі 4911,11 гривень. З урахуванням вищевикладеного, позивач просить також солідарно стягнути з відповідачів пеню за несвоєчасність виконання зобов`язання за період з 16.06.2014 по 15.06.2015 в сумі 109111,41 грн; штраф за порушення умов додаткової угоди - 33980,99 грн. Втім, незважаючи на те, що таке стягнення передбачено умовами договору, суд акцентує увагу позивача на тому, що одночасне стягнення штрафу та пені суперечить вимогам ст.61 Конституції України, виходячи з наступного. За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом або пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що пеня та штраф є різновидами неустойки, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, тому вони не можуть бути застосовані одночасно, оскільки це призведе до застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів лише пеню та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу. Щодо стягнення пені в розмірі 109111,41 грн, то згідно з ч.3 ст.551 ЦК України суд має право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 N 15-рп/2011 вважав, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Отже, враховуючи, що розмір пені є значно високим по відношенню до розміру заборгованості за тілом кредиту, при цьому відповідачі не звільняються від плати за користування грошовими коштами по кредитному договору у вигляді відсотків, а також ненадання позивачем доказів завдання негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання, суд, не нівелюючи при цьому значення неустойки як одного із засобів цивільно-правової відповідальності, тобто санкції за порушення зобов'язань, вбачає підстави для зменшення розміру пені за прострочення погашення кредиту - до 5000 грн. Виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню заборгованість за договором №68/П/67/2008-980 від 06.09.2008 в розмірі 377304,58 грн, яка складається з: непогашеного кредиту - 199157,30 грн; несплачених відсотків - 173147,28 грн; пені - 5000 грн. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України, тому з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача по 1827 грн 00 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial