Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 26.11.2019 р. визнано за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Звернувшись до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно з метою отримання витягу з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач дізналась, що на вказаний будинок накладений арешт за повідомленням № 5460 від 08.11.2000 року Відділом державної виконавчої служби Цюрупинського РУЮ, як їй відомо відносно колишнього власника даного будинку. При зверненні до нотконтори та відділу ДВС про надання інформації про накладений арешт - позивач отримала відмову. Просила зняти арешт нерухомого майна з об`єкта обтяження - житлового будинку [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовну заяву підтримав повністю, просив позов задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник Олешківського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду не з`явився, відзиву не подав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином завчасно, про що в матеріалах справи мається повідомлення про вручення повістки, копії позову з додатками, причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. При відчуженні житлового будинку його колишнім власником [PERSON] у 2005 р. на користь чоловіка позивача [PERSON] за договором купівлі-продажу нотаріусом перевірено та встановлено відсутність заборон на відчуження та встановлено відсутність податкової застави на вказаний будинок. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] (втяг від 03.03.2020 року) В порядку поділу спільного майна подружжя, рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 26.11.2019 року, яке набрало законної сили 27.12.2019 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.03.2020 р. об`єкт обтяження: будинок, житловий з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, адреса: [ADDRESS] має тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 3314792, зареєстровано: 08.06.2006 15:01:34 за № 3314792 реєстратором Олешківська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення № 5460, 08.11.2000, Відділ державної виконавчої служби Цюрупинського РУЮ, власник [PERSON] . Таким чином, своє право власності на Ѕ частину житлового будинку позивач не може реалізувати із-за наявності арешту майна за колишнім власником будинку, який був накладений уже після відчуження будинку. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач не має можливості розпорядитися належним йому майном, через наявність арешту. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача, яке гарантується Конституцією України. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову в цій частині. Враховуючи викладене та

Outcome: approved