Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Голосіївського районного суду м. Києва, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 40103,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що співробітниками Головного управління Національної поліції в м. Києві, Голосіївського районного суду м. Києва було складено два протоколи про адміністративне правопорушення про вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016 позивача було визнано винуватою у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення, накладено стягнення у вигляді громадських робіт на строк тридцять годин, стягнуто судовий збір. Постановою судді Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2016 було скасовано постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016, провадження по справі закрито у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Крім того, постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 було закрито провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Внаслідок незаконних дій працівників поліції та судді Голосіївського районного суду м. Києва, позивач була змушена на протязі трьох місяців доводити свою непричетність до інкримінованих їй протиправних дій, протягом яких вона зазнала моральної шкоди, яку позивач оцінила у розмірі 50000,00 грн., матеріальних збитків у вигляді втрачених доходів у розмірі 39303,00 грн. та 800,00 грн. понесених витрат на юридичну допомогу, які позивач просила стягнути з відповідачів на її користь. Позивач та представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в м. Києві в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача Голосіївського районного суду м. Києва в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Державного казначейства України в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2016 було повернуто до Голосіївського ГУП ГУ НП в м. Києві для доопрацювання на виконання вимог ст. 256 КУпАП справу відносно [PERSON] про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016 позивача було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк тридцять годин, стягнуто судовий збір. Постановою судді Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2016 було скасовано постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016, провадження по справі закрито у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 було закрито провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ж ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є, в тому числі, й доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Згідно позовної заяви, позивач визначає збитки, які полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Стаття 22 ЦК України практично визнає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. В матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про завдання діями відповідачів позивачу матеріальних збитків та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу матеріальних збитків, моральних чи фізичних страждань або втрат майнового чи немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності матеріальної та моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні. Аналогічна позиція викладена в постанові судової палаті у цивільних справах Верховного Суду України від 18.05.2016 № 6-237цс16.

Outcome: dismissed