Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.05.2015 позичив відповідачу 20000,00 грн., які [PERSON] зобов'язалась повернути до 18.05.2015, а 14.06.2015 позичив відповідачу 4000,00 грн., які остання зобов'язалась повернути 16.06.2015. Договори позики підтверджені розписками відповідача від 15.05.2015 та 14.06.2015 відповідно. Проте [PERSON] не виконала свої зобов'язання та не повернула позичені кошти у встановлений строк. На звернення позивача про добровільну сплату заборгованості відповідач не реагує і борг до цього часу не повернула. У зв'язку із цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики в сумі 24000,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Головенко В.В. позов підтримав з підстав, викладених у ньому, зазначив, що просить стягнути з відповідача 24000,00 грн. заборгованості за договорами позики та судові витрати у виді судового збору в сумі 551,20 грн. і витрат на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов визнали частково в сумі 4000,00 грн. за договором позики від 14.06.2015. Суду пояснили, що 20000,00 грн. за договором позики від 15.05.2015 відповідач від позивача не отримувала. Зазначали, що раніше між відповідачем та позивачем неодноразово виникали правовідносини, пов'язані із позикою. Позивач позичав відповідачу гроші на загальну суму приблизно 20000 грн., однак розписки про це відповідач не писала через свою юридичну необізнаність. Дані зобов'язання виконані нею повністю. Коли укладався договір позики на суму 4000,00 грн. від 14.06.2015, відповідач написала розписку про отримання 20000,00 грн. як гарантію того, що поверне позивачу позичені 4000,00 грн. Гроші в сумі 20000,00 грн. вона від позивача не отримувала. Позивач обіцяв, що коли відповідач поверне йому борг в сумі 4000,00 грн., то він також віддасть їй розписку на суму 20000,00 грн. Факт того, що вона дійсно отримала від позивача в борг лише 4000,00 грн. підтверджується тим, що вона залишила йому в заставу ноутбук. При цьому в розписці про позику 20000,00 грн. про заставу нічого не зазначено, що також підтверджує, що вона не отримувала від позивача ці гроші. Представник відповідача вважає, що в задоволенні позову про стягнення з відповідача 20000 грн. за договором позики від 15.05.2015 слід відмовити через недоведеність факту передачі позивачем відповідачу коштів у розмірі 20000 грн. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 2 ст. 1047 визначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 15.05.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] 20000,00 грн., а остання зобов'язалась повернути їх до 18.05.2015. Даний факт підтверджується копією розписки від 15.05.2015 (а.с. 5). Також 14.06.2016 сторони уклали ще один договір позики, за умовами якого відповідач позичила у позивача гроші в сумі 4000,00 грн., які зобов'язалась повернути 16.06.2015. В якості застави [PERSON] надала ноутбук «Pacard bell». Даний договір підтверджений копією розписки відповідача від 14.06.2015 (а.с. 6). В порушення умов вказаних договорів відповідач не виконала свої зобов'язання та не повернула позивачу позичені кошти, чим істотно порушила умови договору та вимоги ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких підстав суд приходить до висновку, що у [PERSON] виникло право звернення до суду за захистом порушених прав та стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики. Щодо заперечень відповідача про те, що вона не отримувала від позивача гроші в сумі 20000,00 грн. за договором позики від 15.05.2015 судом встановлено таке. В матеріалах справи наявна копія розписки, написана власноручно відповідачем, про те, що остання отримала від [PERSON] кошти в сумі 20000,00 грн. При цьому дана розписка датована 15.05.2015, повернення відповідачем суми позики мало відбутись в строк до 18.05.2016, а тому вказана розписка не може бути гарантією повернення відповідачем позивачу боргу в сумі 4000,00 грн., які [PERSON] позичила у [PERSON] 14.06.2015, тобто практично через місяць з настання строку повернення боргу за розпискою від 15.05.2015. Також розписка від 15.05.2015 підтверджує факт укладення між сторонами договору позики відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України і спростовує посилання відповідача про те, що позивач не передавав їй гроші в сумі 20000,00 грн. Такий правовий висновок 18.09.2013 зробив Верховний Суд України, який при розгляді справи № 6-63цс13 вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідач в судовому засіданні підтвердила, що не зверталась до позивача із вимогою повернути їй розписку від 15.05.2015. Оскільки оригінал розписки до цього часу знаходиться у кредитора [PERSON], а не у боржника [PERSON], і позивач не надавав відповідачу розписку про одержання виконання, це свідчить про невиконання [PERSON] умов договору позики від 15.05.2016 та про неповернення позивачу позичених коштів в сумі 20000,00 грн. Така ж позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 (справа № 6-24ц12). Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). В розписці від 14.06.2015 відповідач вказала, що заставою за договором є ноутбук «Pacard bell». Цей факт також спростовує посилання відповідача на те, що розписка на суму 20000 грн. від 15.05.2015 була гарантією того, що вона поверне позивачу отримані 14.06.2015 в позику 4000,00 грн., адже в якості застави за договором позики від 14.06.2015 визначено ноутбук «Pacard bell». Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Враховуючи, що [PERSON] не виконала свій обов'язок та не повернула позивачу кошти за договорами позики від 15.05.2015 та від 14.06.2015 у загальному розмірі 24000,00 грн., суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним, а відтак таким, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат з відповідача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ст. 79 ч. 1 ЦПК України). До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ст. 79 ч. 3 п. 2 ЦПК України). Згідно з квитанцією № 0.0.527721936.1 від 28.03.2016 (а.с.1), доданою до позовної заяви, при поданні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а тому ця сума підлягає стягненню з відповідача. Частиною 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому суд враховує позицію, викладену в п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якої при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником позивача адвокатом Головенко В.В. додано документи на підтвердження того, що він є адвокатом, та ордер про надання ним позивачу правової допомоги, а також квитанцію № 17 від 28.03.2016 про отримання від [PERSON] 1500 грн. за оформлення позову до суду, представлення інтересів в Могилів-Подільському міськрайонному суді (а.с. 28). Разом з тим, представник позивача не надав детальний розрахунок часу, витраченого на надання позивачу правової допомоги, і документально не підтвердив та не довів суму гонорару в розмірі 1500 грн. Відповідно до журналів судового засідання від 16.05.2016 та 07.06.2016 участь представника позивача в судовому засіданні складає 38 хв. (з 11 год. 23 хв. до 12 год. 01 хв.) та 8 хв. (з 15 год. 52 хв. до 16 год. 00 хв.) відповідно. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати (станом на день ухвалення рішення у справі) становить 1450 грн. Таким чином, розмір оплати за одну хвилину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, становить 1450 грн. х 40% = 580,00 грн./60 хв. = 9,67 грн. Отже, розмір компенсації витрат на правову допомогу становить 46 хв. х 9,67 грн. = 444,82 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved