Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Генеральної прокуратури України, третьої особи - [PERSON], про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтуванні своїх вимог позивач посилається на наступне. 19.10.2012 року позивач уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений 19.10.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №1671, та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за № 5262711 від 19.10.2012 року, згідно витягу з Державного реєстру правочинів, № витягу 11994547 від 19.10.2012 року. Раніше, 26.09.2012 року, між позивачем та [PERSON], як продавцем квартири, був укладений договір завдатку, згідно якому позивач передала продавцю суму еквівалентну двом тисячам доларів США в рахунок послідуючої купівлі-продажу квартири. Згідно договору купівлі-продажу від 19.10.2012 року, позивач повністю розрахувалась з продавцем [PERSON] за вищевказану квартиру, родина колишнього власника квартири виїхала на інше місце проживання, а позивач, як власник квартири, з 04.11.2012 року постійно проживає в квартирі. 22.10.2012 року позивач звернулася до КП «Одеське МБТІ та РОН» з заявою про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. 08.11.2012 року позивач отримала рішення про відмову у державній реєстрації права власності на квартиру, яку вона придбала 19.10.2012 року, у зв'язку з накладенням 22.10.2012 року на квартиру арештом постановою слідчого Генеральної прокуратуру України. Відповідно до ст. 328 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, право власності є непорушним, та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, згідно ст. 655 ЦП України, позивач як покупець квартири, 19.10.2012 року сплатила продавцю повну вартість квартири, тим самим повністю виконала умови договору купівлі-продажу, а продавець прийняв від позивача певну суму грошей за договором та підписав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, в зв'язку з чим позивач вважає себе добросовісним набувачем вказаної квартири. Позивач вважає, що постановою Генеральної прокуратури України від 22.10.2012 року про накладення арешту на належну їй квартиру, у зв'язку з притягненням продавця квартири [PERSON] до кримінальної відповідальності, порушується її право власності на даний об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим просить суд скасувати арешт, накладений на належну їй квартиру. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов, скасувати накладений на квартиру [PERSON] арешт, який обмежує права власника квартири. Також надав суду копії додаткових документів, а саме - договір на надання послуг централізованого водо забезпечення та водовідведення № 47412 від 19.02.2013 року та копію договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.11.2013 року, укладених з власником квартири - [PERSON] Крім того, позивач не має жодного відношення до порушеної кримінальної справи відносно [PERSON], та не є свідком, потерпілим, обвинуваченим по цій справі. Представник Генеральної прокуратури України - Димерлій А.О., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки відновити порушення права позивачем можливо шляхом подачі цивільного позову у межах розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] Арешт на майно обвинуваченого [PERSON] був накладений слідчим в межах повноважень, та для забезпечення можливої конфіскації майна обвинуваченого. Крім того, позов заявлено до не належного відповідача, а саме, на думку представника Генеральної прокуратури України, позов повинен був заявлений до органів податкової, яка представляє інтереси держави. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 19.10.2012 року позивач уклала з продавцем - [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений 19.10.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №1671, та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за №5262711 від 19.10.2012 року, згідно витягу з Державного реєстру правочинів, № витягу 11994547 від 19.10.2012 року. Згідно п. 9 даного договору, права власності на кватиру у Покупця виникає з моменту державної реєстрації договору в установленому законом порядку. Згідно витягу з державного реєстру правочинів (№ правочину 5262711) 19.10.2012 року зареєстровано правочин купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Раніше, 26.09.2012 року, між позивачем та [PERSON], як продавцем квартири, був укладений договір завдатку, згідно якому позивач передала продавцю суму еквівалентну двом тисячам доларів США в рахунок послідуючої купівлі-продажу квартири. Згідно договору купівлі-продажу від 19.10.2012 року позивач повністю розрахувалась з продавцем [PERSON] за вищевказану квартиру, родина колишнього власника квартири виїхала на інше місце проживання, а позивач, як власник квартири, з 04.11.2012 року постійно проживає в квартирі. 19.02.2013 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Інфокс» був укладений договір про надання послуг централізованого водо забезпечення та водовідведення № 47412 01.11.2013 року між позивачем [PERSON] та КП «Теплопостачання міста Одеси» був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води 22.10.2012 року, у межах розслідування кримінальної справи № 49-3591, яку було порушено 12.10.2012 року відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Луняченко О.О., з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна, був накладений арешт на вклади, цінності, рухоме, нерухоме та інше майно підозрюваного [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], де б воно не знаходилось. 08.11.2012 року реєстратором КП «ОМБТІ та РОН» Башкіровою А.А. було розглянуто заяву про державну реєстрацію прав [PERSON], про проведення державної реєстрації квартири [ADDRESS], за результатами якого було прийнято рішення про відмову в державній реєстрації права, у зв'язку з п.35.7 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав» оскільки на вказану квартиру був накладений арешт Генеральною прокуратурою України від 22.10.2012 року. Суду від учасників процесу не надано даних про те, що позивач [PERSON] є свідком, потерпілим, обвинувачений або іншим учасником в кримінальній справі № 49-3591, яку було порушено 12.10.2012 року відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. Згідно ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред'явила цивільний позов. Позивачу [PERSON] кримінальним правопорушенням, скоєння якого інкримінують [PERSON], не завдано матеріальної або моральної шкоди, таким чином вона не є цивільним позивачем у кримінальному провадженні та не може звернутися з заявою в рамках порушеної кримінальної справи. Крім того, на момент розгляду цивільної справи позивачка зареєструвала право приватної власності на квартиру [ADDRESS], згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2013 року. Номер запису про право власності 3032946. /а.с. 56/. Згідно д ст. 114 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. При цьому суд враховує, що згідно зі ст. 177 ЦК України майном, як особливим об'єктом, вважаються, зокрема, річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є не споживною річчю, майнові права визнаються речовими правами. За нормами статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 травня 2001 року, майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів, тощо) та права вимоги. Тобто, виходячи з наведеного, суд вважає, що у [PERSON] виникли майнові права відмінні від права власності на квартиру [ADDRESS], до яких в тому числі входить право володіння та користування вказаним майном, яке є право є об'єктом цивільних прав. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції країни, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з всього вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо посилання представника Генеральної прокуратури на неналежного відповідача, суд вважає, оскільки поручення прав позивача було здійснено внаслідок дій слідчого Генеральної прокуратури України, то позов заявлено до належного відповідача, а податкова не представляє інтереси держави і цьому випадку.

Outcome: approved