Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування домоволодінням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №807 від 13 жовтня 1997 року, належить домоволодіння [ADDRESS] , яке він отримав у спадок від [PERSON] , померлої [INFO] . В домоволодінні, крім позивача зареєстровані: колишня дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , дочка - [PERSON] , сестра колишньої дружини - [PERSON] . 19 лютого 2016 року шлюб між сторонами був розірваний в судовому порядку. З 25 січня 2019 року відповідачка постійно живе і працює за місцем свого працевлаштування за кордоном в Польщі. З того ж часу вона не бере участь в оплаті комунальних послуг: за газ, воду, світло, тепло. Крім того своїми діями відповідачка перешкоджає позивачу в отримані субсидії для оплати комунальних послуг. Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідачка в спірному домоволодінні не проживає понад один рік, комунальні послуги не сплачує, жодних витрат по утриманню домоволодіння не несе, що свідчить про втрату нею права користування зазначеним домоволодінням. Просив визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування домоволодінням [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, подала до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, просила розглянути справу у її відсутність. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Із заяв позивача та відповідача вбачається, що вони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, звернулись до суду із заявами про слухання справи у їх відсутність, тому підстав для відкладення судового засідання суд не вбачає. Оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , яке він отримав у спадок від [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №807 від 13 жовтня 1997 року (а.с. 4). Згідно довідки №604 від 23.04.2021 року, наданої Новоархангельською селищною радою, до складу сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] - голова домогосподарства, [PERSON] , [INFO] - колишня дружина, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - сестра колишньої дружини (а.с. 5). Згідно копії рішення №394/287/19, 2-о/394/14/19 Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10.06.2019 року, що [PERSON] звільнена від обовязків опікуна її недієздатної сестри [PERSON] , так як працює і проживає за кордоном в Польщі, а обов`язки опікуна покладено в звязку з цим на її чоловіка [PERSON] (а.с. 6-7). В своїх поясненнях від 11.11.2021 року, відповідачка зазначила, що вона разом з дітьми: сином [PERSON] , [INFO] , та дочкою, [PERSON] , [INFO] проживає і працює за кордоном в Польщі. Позивач приїздив до неї з дітьми, однак не виявив бажання працевлаштуватися та проживати разом із сім`єю. На зароблені нею кошти проводили ремонт у будинку, проводили роботи з утеплення будинку. Син, який також працює за кордоном, періодично приїздить до батька та надає йому матеріальну допомогу. Хоча шлюб і було офіційно розірвано, проте продовжували проживати разом у домоволодінні [ADDRESS] , в якому вона була зареєстрована з 1997 року. Приїхавши 09.11.2021 року на короткий термін до України, змушена проживати у знайомих, оскільки колишній чоловік не допускав на подвір`я будинку, ображав нецензурною лайкою, погрожував. Відповідно заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечувала проти їх задоволення.(а.с.50-51). Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Положеннями вказаної статті також визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 -ВР «Про ратифікацію Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власності володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вбачається зі ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать, особи, зазначені в ст. 64 ЖК України: дружина, їх діти та батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Тобто, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідачка проживала у спірному домоволодінні як член сім`ї, тому вона набула права та обов`язки, передбачені ст.156 ЖК України. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Користування жилими приміщеннями в будинках приватного жилого фонду регулюється главою 6 ЖК України. Положення про збереження за відсутності особою право на жиле приміщення в домах (квартирах) приватного жилого фонду містить ст. 63 ЖК України. У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Ст. 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом 6 місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, зокрема в разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно до п. 5 постанови Пленуму ВС України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до вимог ст. ст. 386, 405 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З урахуванням викладеного, задоволення позову про позбавлення особи права користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або члена сім`ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на те причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням для проживання понад встановлений законодавством термін. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідачка не проживає у будинку більше одного року, а також поважність чи не поважність причин її непроживання. При цьому, судом було встановлено, що відповідачка перебуває на заробітках у Польщі, періодично приїздить в Україну, до будинку, в якому також проживає її сестра [PERSON] , яка перебуває під опікою її колишнього чоловіка. Матеріали справи не містять доказів, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідачка періодично не проживає в спірному будинку, обов`язки по утриманню житла нею здійснюються, вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] , реєстрація відповідача в житловому приміщенні за вищевказаною адресою не перешкоджає позивачу в реалізації його прав, судом при цьому, з`ясовано, що відповідач була зареєстрована в спірному будинку, не являючись членом сім`ї власника, відтак в силу ст.98 ЖК України вважається тимчасовим мешканцем. Відповідно до ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Доводи позивача, що реєстрація відповідачки в спірному домоволодінні, чинить йому перешкоди в користуванні і розпорядженні своїм майном, не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання. Посилання позивача на те, що йому важко одноособово оплачувати комунальні послуги: за газ, воду, світло, тепло, а також те, що факт її реєстрації за вказаною адресою позбавляє його можливості отримати субсидію для оплати комунальних послуг, не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки позивач не надав ніяких доказів, тобто позивач не представив суду достатньо переконливих доказів в тій частині, в чому саме порушено право власника і у зв`язку з чим необхідно визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним домоволодінням. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення цього позову немає, а тому у ньому має бути відмовлено. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Ч. 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача. Позивач у відповідності з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому не сплачений розмір судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed