Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 27.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та відповідачами було укладено кредитний договір № 40/П/13/2008/840, на підставі якого позичальнику [PERSON] було надано кредит в сумі 16178,22 дол. США з оплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,8 % річних, відповідно до умов договору позичальник зобовязувався щомісячно до 18 числа поточного місяця сплачувати мінімальний платіж у розмірі 311,39 дол. США, але своїх зобовязань не виконав, загальна сума заборгованості відповідача з нарахованими процентами станом на 16.06.2015 року становить 28 337,38 доларів США та 209 449 грн.99 коп. /пеня /. Згідно умов кредитного договору відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання відповідати перед банком як поручитель за належне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором у повному обсязі, в разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають як солідарні боржники. Оскільки позичальником умови кредитного договору не виконані, то позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану вище суму боргу. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю підтримав позовні вимоги, після перерви в судове засідання не зявився, надіслав письмове клопотання щодо розгляду справи в подальшому без його участі. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, просив суд відмовити в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у доларах США, оскільки у ПАТ КБ «Надра» відкликано ліцензію на здійснення валютних операцій, щодо стягнення пені, то на підставі ст.551 ЦК України просив зменшити її розмір з врахуванням матеріального становища відповідача, який не працює, крім того, просив врахувати той факт, що на момент отримання кредитних коштів гривневий еквівалент кредиту становив 81 700 грн., на сьогоднішній день курс національної валюти України гривні до долара США знизився більш ніж у 4 рази, що фактично зробило неможливим виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором. Відповідач [PERSON] позов в частині вимог до неї не визнала, пояснила, що після укладення кредитного договору в 2008 році банк будь-яких повідомлень, претензій, вимог до неї як поручителя не направляв, оскільки кредитор не предявив до поручителя вимоги протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання /з урахуванням дати останнього чергового платежу право вимоги до поручителя виникло 25.09.2011 року /, то на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України порука є припиненою. В подальшому після перерви до суду відповідач [PERSON] не зявилася, надіслала письмове клопотання щодо розгляду справи без її участі. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що між ВАТ КБ «Надра» та відповідачами 27.02.2008 року було укладено договір «Автопакет» № 40/П/13/2008/860, за умовами якого банк надає позичальнику [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 16178,22 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим договором, на придбання автотранспортного засобу. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,8 % річних за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. Банк надає позичальнику кредит з терміном погашення по 18.02.2015 року. Надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях / іноземній валюті - доларах США / євро/, або перерахуванням коштів за реквізитами, вказаними позичальником письмово, або перерахуванням коштів на поточний рахунок позичальника за реквізитами, вказаними позичальником. Наведене стверджується копією кредитного договору в матеріалах справи. Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п. 1.1.3.1 цього договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 78287594 у порядку, передбаченому п. 2.2.3 цього договору, шляхом сплати мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 311,39 доларів США /п.2.2.1 договору/. Згідно п. 2.2.3 договору, позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту щомісячно до 18 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 18 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів, банк, починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором. За п. 2.2.4, якщо протягом дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімальний платіж та/чи інші платежі, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов'язань по договору у визначеному порядку. Згідно із п. 3.2 договору, поручитель безвідзивно та безспірно зобов'язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об'ємі, що і позичальник. Поручитель відповідає перед банком за виконання зобов'язань у повному об'ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами. Згідно із п. 4.3 договору позичальник зобов'язаний сплачувати необхідні платежі в розмірі та порядку, визначених у п.п. 2.2.1, 2.2.2 цього договору, у випадку порушення виконання зобов'язань сплатити банку штрафні санкції, визначені у цьому договорі, у випадках, визначених у цьому договорі, протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове повне виконання зобов'язань, виконати зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбачених цим договором та можливих штрафних санкцій. Розділом 5 договору визначено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % відсотків від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору, за кожен випадок. В суді також було встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту, який проведено позивачем, станом на 16.06.2015 року за позичальником рахується заборгованість в сумі 38102,49 доларів США, а саме: непогашений кредит -14650,37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ /1 дол. : 21, 448810 грн./ становить 314 233 грн.; несплачені відсотки -13687,01 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 293 570,08 грн.; пеня за прострочення строків виконання зобовязань -9765,11доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 209 449 грн.99 коп. З матеріалів справи вбачається, що банком умови договору було виконано та надано позичальнику кредит у вказаній вище сумі, що стверджується копією заяви на видачу готівки № 942 від 27.02.2008 року, тоді як позичальником порушено умови договору щодо своєчасної сплати мінімально необхідного платежу. Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення кредиту було внесено 25.08.2011 року. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. За ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Представник позивача просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з позичальника та поручителя. Заперечуючи проти позову [PERSON] посилалася на те, що порука є припиненою, оскільки позивач не предявив до поручителя вимоги про погашення боргу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. За ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, строк дії поруки не встановлений, оскільки п.8.5 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань. Правовий аналіз зазначеної вище норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти, як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14), яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування. Як зазначалось вище, з серпня 2011 року позичальник перестав виконувати свої зобов`язання за договором. 30.06.2015 року ПАТ «КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за вказаним договором «Автопакет». Тобто, банк звернувся з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором після спливу шести місяців з часу несплати боржником чергового платежу за договором. За таких обставин суд вважає, що порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України та відмовляє у задоволенні позовних вимог до поручителя. Крім того, згідно з п.3.2.5 договору кредитор набуває права вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікають з цього договору, при умові, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальником в цілому / або в тій чи іншій частині. Відповідно до п.3.2.7 договору, у повідомленні повинно бути визначено розмір невиконаних позичальником зобов'язань, а також розрахунок суми штрафних санкцій, які необхідно сплатити. Згідно п.3.2.8 договору, повідомлення, що направляється банком поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в договорі) чи надано особисто поручителю. Разом з тим, матеріали справи не містять будь яких належних доказів на підтвердження направлення або особистого вручення поручителю [PERSON] повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому або в тій чи іншій частині, а тому в позивача відсутнє право вимагати від поручителя виконання зобов'язання в силу порушення ним вказаних вище умов договору. Представник позивача просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором у валюті кредиту, крім пені. За ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, згідно Закону України «Про виконавче провадження» рішення судів про стягнення коштів в іноземній валюті підлягають виконанню таким же чином, як і про стягнення коштів в гривнях. Згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. В постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року викладено правову позицію стосовно того, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що позивач мав банківську ліцензію на право надання банківських послуг, визначених ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто, на здійснення валютних операцій, але згідно постанови Правління НБУ від 04.06.2015 року № 356 банківську ліцензію ПАТ КБ «Надра» відкликано. За ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. А тому суд вважає за можливе стягнути заборгованість за кредитним договором з позичальника у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ /1 дол. : 21, 448810 грн./ згідно розрахунку позивача. Суд також вважає, що позивачем правомірно було надано споживчий кредит в іноземній валюті. Так, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. В даному випадку кредитний договір було укладено сторонами 27.02.2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Представник відповідача просив суд на підставі ст.551 ЦК України зменшити розмір пені з врахуванням матеріального становища відповідача, який не працює, крім того, просив врахувати той факт, що на момент отримання кредитних коштів гривневий еквівалент кредиту становив 81 700 грн., на сьогоднішній день курс національної валюти України гривні до долара США знизився більш ніж у 4 рази, що фактично зробило неможливим виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором. За ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як розяснено в п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, положення ч.3 ст.551 ЦК про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Згідно виписки з трудової книжки відповідача [PERSON], з 28.02.2014 року він не працює, тобто, не має постійних джерел прибутків; згідно розрахунку заборгованості розмір пені становить 209 449 грн.99 коп., майже 70 % заборгованості за тілом кредиту; докази щодо наявності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання відсутні; дійсно, взявши споживчий кредит в сумі еквівалентній 81700 грн., позичальник має повернути на сьогоднішній день 817253,07 грн. А тому з врахуванням зазначених обставин суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 104 725 грн., що становить 50 % від нарахованої банком суми пені, що зменшить тягар боргового навантаження на позичальника за зобовязанням споживчого кредитування. Отже, з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 28 337,38 доларів США /заборгованість за тілом кредиту та відсотками/, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 607 803 грн.08 коп. та пеню в розмірі 104 725 грн.; в задоволенні вимог до поручителя [PERSON] належить відмовити з підстав, на які вказано вище в рішенні. З матеріалів справи вбачається, що 04.02.2011 року проведено державну реєстрацію юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в звязку зі зміною найменування юридичної особи, що слідує з копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 794080 . А згідно витягу із Статуту ПАТ КБ «Надра», банк є правонаступником усіх прав та обовязків Відкритого акціонерного товариства Комерційного банку «Надра». На підставі постанови Правління НБУ від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 року № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ КБ «Надра». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 року № 85 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра» до 05.06.2015 року включно, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року № 113 розпочато процедуру ліквідації банку, призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] строком на один рік по 04.06.2016 року включно. Відповідно до п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» /в попередній редакції, оскільки позов подано 30.06.2015 року/ від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. А тому згідно ст.88 ЦПК України судовий збір в сумі 3654 грн. /максимальна ставка/ підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial