Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2013 року він був переведений із прокуратури Корсунь-Шевченківського району м.Корсунь-Шевченківський для подальшої роботи в прокуратуру Черкаської області. Рішенням адміністрації ЖПП «Житло сервіс» позивачу видано ордер №180 від 24.02.2014 року на проживання в гуртожитку для одиноких [ADDRESS] . На підставі вказаного ордера, він зареєстрований за даною адресою по теперішній час. Оскільки гуртожиток знаходився віддалено від роботи та в силу характеру службової діяльності фактичного заселення в кімнату не відбулося, натомість за усною домовленістю із адміністрацією ЖПП «Житло сервіс»» домовився про те, що вони могли поселити на його місце особу чоловічої статі на підставі договору оренди. Вказував, що у липні 2014 року був звільнений із прокуратури Черкаської області на пенсію за вислугою років. На той час у Корсунь-Шевченківському районі Черкаської області важко хворіла його мати, а тому виїхав за місцем її проживання і тривалий час здійснював догляд за нею. Восени 2017 року повернувся до Черкас та дізнався, що гуртожиток переданий у комунальну власність міста. Процес передачі гуртожитку тривав майже рік, у 2019 році звернувся до керуючої гуртожитку щодо поселення та дізнався, що в кімнаті № [ADDRESS] проживає інша особа - [PERSON] . Оскільки на даний час склалися тяжкі обставини та проблеми зі здоров`ям, а тому винаймати житло можливості не має, в січні 2020 року він звернувся із заявою до міського голови Черкас та просив скасувати рішення щодо видачі ордера на проживання у гуртожитку та договору найму житлового приміщення, укладених з [PERSON] та укласти договір найму з ним відповідно до виданого ордеру. Зазначив, що на період виконання обов`язків піклувальника відносно своєї матері, за ним повинно зберігатись житлове приміщення в силу п.4 ч.3 ст.71 ЖК України, а тому [PERSON] проживає у кімнаті безпідставно, ордер на її ім`я не видавався, договір найму укладений з нею без правових підстав. Посилаючись на ці обставини позивач у судовому засіданні просив суд позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради щодо укладення договору оренди ліжкомісця площею 6 кв.м. у кімнаті [ADDRESS] , укладений з [PERSON] . Зобов`язати Черкаську міську раду укласти договір найму кімнати [ADDRESS] з позивачем на підставі виданого йому ордера №180 ОЖХ від 24.02.2014 року. У судовому засіданні представник відповідача Черкаської міської ради -Кирман В.О. проти позову заперечував, зазначив в усних поясненнях та відзиві, що фактично позивач не посилився у дану кімнату та вперше щодо вселення звернувся у 2017 року до адміністрації ЖПП «Житло сервіс», згодом звертався до керуючою гуртожитку у 2019 року. Проте, відповідно до рішення Черкаської міської ради від 18.10.2018 року №2-3690 гуртожиток передано до комунальної власності м.Черкаси. На момент передачі в ньому проживала [PERSON] , згодом з нею укладено договір найму житла від 02.10.2019 року в кімн. [ADDRESS] , сроком дії на п`ять років. Крім того, відповідно до ордера від 24.02.2014 року №180 про надання [PERSON] ліжко-місця в гуртожитку [ADDRESS] зазначено, що кімната надається на період роботи в органах прокуратури. Враховуючи, що позивач не вселився у спірну кімнату, припинив службу в органах прокуратури та на даний час на вказану кімнату № 507 є чинним договір оренди з [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа- [PERSON] при розгляді справи покладалась на розсуд суду, пояснила, що кімната у гуртожитку є єдиним її житлом, з нею укладений договір оренди та вона зареєстрована за даною адресою з 15.10.2019 року, але фактично проживала та сплачувала рахунки більше ніж п`ять років. Раніше проживала в цьому ж гуртожитку у кімнаті № [ADDRESS] , на яку має ордер, але у зв`язку з тим, що попередня кімната була нежитловою, її переселено у кімнату № [ADDRESS] , та згодом між нею та Департаментом ЖКК Черкаської міської ради укладений договір найму житла, а саме: ліжкомісця площею 6 кв.м. в кімнаті [ADDRESS] , який діє до 01.01.2024 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Підслужбові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно з ч. 2 ст.121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Відповідно до ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітетрайонної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, відповіднодо ордеру №180 від 24.02.2014 року, виданого Житлово-побутовим підприємством «Житло сервіс» корпорації «Укрбуд» [PERSON] на ліжкомісце в гуртожитку для одиноких № [ADDRESS] на період роботи в прокуратурі Черкаської області. На підставі вказаного ордеру позивач зареєстрований за даною адресою по теперішній час. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено позивачем, фактично його вселення у кімнату № [ADDRESS] не відбулось, оскільки гуртожиток знаходився віддалено від роботи та він дозволив адміністрації гуртожитку усно домовлятися з іншими особами про найм цієї кімнати. Згодом в 2014 році позивач звільнився з органів прокуратури на пенсію за вислугою років, та виїхав проживати за межі міста Черкаси. Відповідно до рішення Черкаської міської ради №2-3690 від 18.10.2018 року ЧД ЖПП «Житло сервіс» передало гуртожиток до комунальної власності міста Черкаси. 27 січня 2020 року позивач звернувся до міського голови міста Черкаси щодо укладення з ним договору оренди на підставі ордеру №180 від 24.02.2014 року, та просив скасувати рішення №1008 від 10.09.2019 року, яким спірна кімната передана в користування [PERSON] . Проте, отримав письмову відмову з посиланням на житлове законодавство, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №1008 від 10.09.2019 року ліжко-місце площею 6 кв.м. в гуртожитку в кімнаті [ADDRESS] надано [PERSON] . 02 жовтня 2019 року між Департаментом ЖКК Черкаської міської ради укладений договір найму житла, а саме: ліжкомісця площею 6 кв.м. в кімнаті [ADDRESS] , який діє до 01.01.2024 року. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 15.10.2019 року та фактично проживає, про що свідчить акт від 06.08.2019 року. Позивач зазначає, що в силу вимог ст.71 ЖК України за ним повинне зберігатись житлове приміщення в силу п.4 ч.3 ст.71 ЖК України, а тому [PERSON] проживає у кімнаті безпідставно, ордер на її ім`я не видавався, договір найму укладений з нею без правових підстав. З даного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шістьмісяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам - вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків. Разом із тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він дійсно починаючи з 2014 року виїхав для виконання обов`язків опікуна чи піклувальника, про що повідомляв адміністрацію гуртожитку та просив продовжити строк зберігання житловим приміщенням за ним. Крім того, позивачем не доведена поважність причин не вселення у кімнату № [ADDRESS] під час несення служби в прокуратурі Черкаської області, після отримання ордеру. За весь час з дати реєстрації в кімнаті позивач не сплачував комунальні рахунки, що також підтверджено ним в судовому засіданні. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, абооспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при винесенні спірного рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №1008 від 10.09.2019 року про надання [PERSON] ліжкомісця площею 6 кв.м. в гуртожитку в кімнаті [ADDRESS] та оформлення з нею договору найму від 02.10.2019 року. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Проте, сама по собі наявність прописки (реєстрації) не може бути підставою для визнання прав на користування житловим приміщенням. Аналогічний висновок зазначений в п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 року. На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавстваУкраїни. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Таким чином, позивачем не доведено, що він на момент звернення до суду мав право на користування житловим приміщенням - ліжкомісцем площею 6 кв.м. в кімнаті [ADDRESS] . Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів наявність його прав на спірну кімнату, яке порушується або не визнається відповідачем та третьою особою - позов не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , відшкодування судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed