Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 9956.85 гривен та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 11.02.2013 року між АТ «Ощадбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної карти № 61494 та Додатковий договір № 1 про надання позичальнику кредиту в розмірі 12 000.00 гривен. Позичальник, тобто відповідач [PERSON] не виконував належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 24.09.2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 9 956.85 гривен. Майнові інтереси АТ «Ощадбанк», що пов'язані з матеріальними збитками, завданими внаслідок неповернення або неповного повернення Позичальниками кредитів були застраховані позивачем, тобто ПрАТ «УПСК» згідно Договору добровільного страхування кредитів №055/22 від 01.08.2014 року. У зв'язку з цим, АТ «Ощадбанк» звернулося до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. Позивач визнав факт неповного погашення відповідачем свого грошового зобов'язання перед АТ «Ощадбанк» страховим випадком та провів виплату страхового відшкодування в розмірі 9956.85 грн., а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судове засідання не прибув, повідомлений належним чином (а.с.38). Надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника (а.с.40-42). Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою свого постійного місця реєстрації: вул..Малиновського, №149, с.Кубей (колишня назва с.Червоноармійське) Болградський район Одеська область (а.с.37), про що свідчить поштове повідомлення (а.с.39). До суду не прибув, причини неявки не повідомив. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.40). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінює докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст.526, ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 11.02.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі АТ «Ощадбанк») та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної карти № 61494 та Додатковий договір № 1 про надання позичальнику кредиту в розмірі 12 000.00 гривен (а.с.9-15). Позичальник, тобто відповідач [PERSON] належним чином не виконував умови Договору щодо сплати платежів у розмірі та у порядку, передбачених вищевказаних Договором, й станом на 24.09.2014 року його заборгованість перед позичальником, тобто АТ «Ощадбанк» становила 9956.85 гривен. Майнові інтереси АТ «Ощадбанк», що пов'язані з матеріальними збитками, завданими внаслідок неповернення або неповного повернення Позичальниками кредитів та/або несплатою або частковою несплатою процентів по кредитах на умовах, встановлених Договорами, були застраховані у Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі ПрАТ «УПСК») згідно Договору добровільного страхування кредитів № 055/22 від 01.08.2014 року (а.с.16-19). У зв'язку з вищезазначеним, АТ «Ощадбанк» звернулося до ПрАТ «УПСК», тобто позивача по справі, із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.22). Позивач, виконуючи свої зобов'язання по договору № 055/22 від 01ю08ю2014 року, визнав факт неповного погашення Позичальником грошового зобов'язання згідно умов Договору перед АТ «Ощадбанк» страховим випадком та провів виплату страхового відшкодування в розмірі 9956.85 гривен, що підтверджується страховим актом та платіжним дорученням № 902 від 23.02.2015 року (а.с.29). Закон України «Про страхування» регулює відносини у сфері страхування, тобто це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно приписів ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. У відповідності до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної сторони у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному об'ємі особою, що її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина даної особи. 12.06.2015 року за вих. № РУФ/22/028/15/9 на адресу відповідача [PERSON] було направлено Вимогу про відшкодування суми заподіяного збитку в розмірі 9956.85 гривен, заподіяної внаслідок ухилення від погашення заборгованості по кредитному договору (а.с.30-31). Так, добровільно відшкодувати заподіяний збиток відповідач не бажає, отриману ним Вимогу було залишено без відповіді. Тобто, названі правові акти надають страховикові право звернутися з вимогою до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності. Відповідно до ст.60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Відповідачу достовірно було відомо про наявність зазначеного спору в суді (а.с.35, 39), йому також пропонувалось подати пояснення, заперечення та усі наявні у нього докази по справі. Проте на час розгляду справи, від відповідача до суду не надійшло будь-яких пояснень, заперечень, тощо на спростування доводів викладених в позовній заяві. З огляду на вищенаведене суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування, сплаченого ПрАТ «УПСК» в сумі 9 956.85 гривен. Страхове відшкодування було виплачено 23.02.2015 року (а.с.29), позовна заява була надіслана до суду за вих. № РУФ/22/028/15 від 26.10.2017 року (а.с.2), та отримана судом 01.11.2017 року за вх. № 0586, тобто відповідно до ст. 257 ЦК України без порушення строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень ст.ст.79, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 1 600.00 гривен судового збору (а.с.1).

Outcome: approved