Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача посилаючись на те, що 17.07.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір про проходження останнім інтернатури за спеціальністю «акушерство та гінекологія» з 01.08.2006 року по 31.07.2009 рік, відповідно до умов якого лікар-інтерн після закінчення навчання в інтернатурі зобов'язаний відпрацювати в КЗ «Скадовська ЦРЛ» на посаді лікаря акушер-гінеколога три роки, якщо ж він не стане до роботи на вказаній посаді в термін з 01.08.2009 року, то він зобов'язаний повернути заробітну плату КЗ «Скадовська ЦРЛ» в розмірі, виплаченому за весь час проходження інтернатури. Відповідач після закінчення терміну інтернатури, з 01.07.2009 року був переведений на посаду лікаря акушер-гінеколога спеціаліста поліклініки в зв'язку із закінчення інтернатури, однак 26.06.2010 року він звільнився за переводом, не відпрацювавши на вказаній посаді три роки. Позивач зазначає, що КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» за період проходження відповідачем інтернатури здійснено нарахування на заробітну плату в розмірі 2448,11 грн. та виплачено заробітну плату в розмірі 6744,11 грн., суму яких просить стягнути з відповідача, як збитки, які за 3 роки поніс КЗ «Скадовська ЦРЛ» внаслідок порушення відповідачем умов договору про проходження інтернатури. В судовому засіданні представник позивача Кириченко А.А. підтримав позовні вимоги з підстав, які вказані в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав їх необґрунтованості. Зазначив, що після проходження інтернатури вчасно приступив виконувати обов'язки лікаря акушер-гінеколога, в подальшому звільнився із вказаної посади за переводом, при цьому будь-яких претензій зі сторони керівництва Комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» до нього не було. Також просив застосувати позовну давність, так як позивачем пропущено строк на звернення до суду й відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, розглянувши подані документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступних доводів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Також, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 17.07.2006 року між КЗ «Скадовська ЦРЛ» та [PERSON] укладено договір про проходження останнім інтернатури за спеціальністю «акушерство та гінекологія» з 01.08.2006 року по 31.07.2009 рік. Відповідно до п. 1.2 та 2.1 вказаного договору, лікар-інтерн після закінчення навчання в інтернатурі зобов'язаний відпрацювати в КЗ «Скадовська ЦРЛ» на посаді на посаді лікаря акушер-гінеколога три роки, у випадку якщо ж він не стане до роботи на вказаній посаді в термін з 01.08.2009 року, то він зобов'язаний повернути заробітну плату в розмірі, виплаченому за весь час проходження інтернатури. Відповідач після закінчення терміну інтернатури, з 01.07.2009 року був переведений на посаду лікаря акушер-гінеколога спеціаліста поліклініки в зв'язку із закінчення інтернатури, що визнається сторонами по справі, а тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦП України доказуванню не підлягає. 26.06.2010 року [PERSON] звільнено з посади лікаря акушер-гінеколога у зв'язку з переведенням в Херсонську міську лікарню ім. А. і О.Тропіних з виплатою компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується копією наказу від 26.06.2010 року.. З копії архівної відомості за період з травня 2010 року по жовтень 2010 року вбачається, що [PERSON], який обіймав посаду лікаря акушер-гінеколога за вказаний період нарахована заробітна плата в розмірі 9192,22 грн., з яких 2448,11 грн. - сума відповідних відрахувань. При цьому, заробітна плата згідно ст. 94 КЗпП України є винагородою, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема ст. 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Статтею 25 Закону України «Про оплату праці» передбачена заборона будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником роботодавцю чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи. Крім того, згідно п. 14 постанови КМУ № 992 від 22.08.1996 р. «Про порядок працевлаштування випускників вищих учбових закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням», у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник дійсно зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Однак, згідно п. 2.2 Порядку надання платних освітніх послуг державними та комунальними закладами, затвердженого наказом МОН України, Мінекономіки і Міністерства фінансів України від 23.07.2010 р. № 736/902/758 складовими вартості платних освітніх послуг є: витрати на оплату праці працівників; нарахування на оплату праці відповідно до законодавства; безпосередні витрати та оплата послуг інших організацій; капітальні витрати; індексація заробітної плати, інші витрати відповідно до чинного законодавства. Із положень наведених правових норм, вбачається, що законодавством передбачена можливість відшкодування витрат понесених стороною угоди в зв'язку з безпосереднім навчанням спеціаліста, але до цих витрат не відноситься оплата праці самого спеціаліста, так як наряду з процесом навчання під час інтернатури інтерн виконує і обов'язки, покладені на нього трудовим договором, за що і отримує заробітну плату. Враховуючи вищезазначене, а також фактично встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст.ст. 82, 88 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому враховуючи вимоги вказаних статей ЦПК України та те, що судом було відстрочено сплату позивачем судового збору до ухвалення рішення у справі й після оголошення для цього перерви в судовому засіданні, судовий збір позивачем не сплачено, суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь держави судовий збір, розмір якого становить 243,60 грн. На підставі ст.ст. 94, 127 КЗпП України,

Outcome: approved