Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 18 вересня 2014 року на 279 км автодороги Харків-Сімферополь з вини водія [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, який керував автомобілем «КІА РІО2, державний номер [NUMBER], що належав йому на права власності. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди були пошкоджені автомобілі «ВАЗ 2107», державний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], та «ВАЗ 21110», державний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Згідно з постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем [PERSON] дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. На дату скоєння адміністративного правопорушення відповідач не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у звязку з чим, зважаючи, що особисто винуватцем дорожньо-транспортної пригоди завдана потерпілим шкода не була відшкодована, власник пошкодженого автомобіля «ВАЗ 2107», державний номер [NUMBER], звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою, а у подальшому позивач здійснив виплату страхового відшкодування на загальну суму 6967,70 грн. У звязку з викладеним, Моторне (транспортне) страхове бюро України на підставі ст. 1191 ЦК України, п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право регресної вимоги до водія. Однак претензія позивача про сплату фактично понесених витрат у порядку регресу залишилась без задоволення, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. У судове засідання представник позивача не зявився, позивач про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 47-48). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 51, 52), про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заперечень проти позову чи клопотань на адресу суду не надав. У звязку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 18 вересня 2014 року о 15 годині 05 хвилин водій [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного спяніння, керуючи автомобілем «КІА РІО2, державний номер [NUMBER], на 279 км + 820 м автодороги Харків-Сімферополь не вибрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2107», державний номер [NUMBER], під керування водія [PERSON], який, в свою чергу, скоїв наїзд на автомобіль «ВАЗ 21110», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], чим порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 12.1, 13.1 [PERSON] дорожнього руху України. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі пошкоджено, постраждалих не має. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік (а.с. 5). Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому встановлено, що на дату скоєння адміністративного правопорушення відповідач [PERSON] не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 6-7), у звязку з чим, зважаючи, що особисто винуватцем дорожньо-транспортної пригоди завдана потерпілим шкода не була відшкодована, власник пошкодженого автомобіля «ВАЗ 2107», державний номер [NUMBER], звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою (а.с. 4). МТСБУ після виникнення страхового випадку на підставі заяви [PERSON] та наданих документів (а.с. 8-18) сплатило останньому страхове відшкодування за шкоду, яка складається з вартості відновлювального ремонту автомобіля, на загальну суму 6497,70 грн., що підтверджується наказом № 6275 від 03 грудня 2014 року, довідкою № 1 від 01 грудня 2014 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, а також платіжним дорученням № 1/24569 від 08 грудня 2014 року (а.с. 19-21) Крім того, МТСБУ перерахувало кошти у сумі 470,00 грн. за послуги аварійного комісару, про що свідчать акт № 9817, рахунок № 9817 від 12 листопада 2014 року, а також платіжне доручення № 8564 від 08 грудня 2014 року (а.с. 22-24). Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, що відшкодувала шкоду, заподіяну іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі сплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У судовому засіданні встановлено, що відповідач на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, не мав чинного полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому з [PERSON] на користь МТСБУ в порядку регресу має бути стягнута сума майнових витрат, понесених позивачем на виконання зобовязання по відшкодуванню шкоди, у розмірі 6967,70 грн. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378,00 грн., який останнім був сплачений при подачі позовної заяви (платіжне доручення а.с. 40). Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з такого. Так, пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК України. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Згідно зі ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ, зокрема, статтею 1 (в редакції Закону в редакції від 20 грудня 2011 року, чинній з 01 січня 2012 року) зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», встановлено, що у 2016 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й повязана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному звязку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст.ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, повязані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), документи, що підтверджують кількість годин участі особи, яка надавала правову допомогу. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. На обґрунтування понесених витрат на правову допомогу позивачем надано контракт про надання правової допомоги № 67 від 27 вересня 2013 року (а.с. 27-29), додаткова угода № 37 від 13 травня 2016 року до контракту про надання правової допомоги № 67 від 27 вересня 2013 року (а.с. 30), договір про надання юридичних послуг від 09 червня 2009 року (а.с. 31), а також копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 32). Однак, враховуючи, що позивачем не конкретизовано розмір витрат на правову допомогу та не проведено відповідний розрахунок, не надано належних доказів того, скільки часу надавалась правова допомога, не надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, вимоги позивача у цій частині суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial