Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом вказуючи, що 02.03.2011 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, згідно укладеного між сторонами договору б/н від 02.03.2011 року. Згідно п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом в заяві. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідач зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, однак ним не виконуються належним чином зобов`язання по поверненню належних до сплати частин кредиту та нарахованих відсотків за його використання. Станом на 30.04.2019 року відповідач має заборгованість в сумі 396900,26 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 5509,05 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 385470,61 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 5920,60 грн. Позивач, користуючись своїм правом, просить стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитом яка становить 124570,73 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 5509,05 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 02.03.2011 року по 30.12.2017 року в сумі 119061,68 грн. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 124570,73 грн. за кредитним договором № б/н від 02.03.2011 року та судові витрати у виді судового збору в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 16.07.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Гребенюк О.С. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В позовній заяві просив справу розглянути без його участі, а у разі неявки відповідача в судове засідання, просив справу розглянути в заочному порядку на підставі наявних у справі доказах та постановити по справі заочне рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду.Проте, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій позов не визнав в повному обсязі, заперечував проти його задоволення, оскільки він договір з банком не укладав, картку отримав в 2011 році, коли був неповнолітнім, а також просив справу розглянути у його відсутність. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у відсутність нез`явившихся сторін. Дослідивши матеріали справи, розглянувши письмову заяву відповідача, письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що право кредитора вимагати повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тому позивач повинен надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача. Так, судом встановлено, що 02.03.2011 року відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 8-9). У даній заяві зазначені прізвище, ім`я та по батькові відповідача, дата народження, місце його проживання, паспортні дані, номер телефону, сімейний стан, освіта, соціальний статус, розмір щомісячного доходу, підпис особи. Також в заяві зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між особою та банком договір про надання банківських послуг. Проте, аналізуючи зміст заяви, суд дійшов висновку, що заява не містить істотних умов кредитного договору, а саме в ній відсутні дані, що відповідач взагалі користується будь-якими послугами банку та отримав кредитні кошти, не зазначені дані про видачу кредитної картки, її виду, номеру та строку дії, не зазначена в заяві і процентна ставка за користування кредитом, як і не зазначено строк кредитування. Відсутні у анкеті-заяві, також й умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Отже, будь-які належні та допустимі докази на підтвердження отримання [PERSON] кредиту в розмірі 2000 грн. матеріали справи не містять. При цьому сума заборгованості за простроченим тілом кредиту за розрахунком банку складає 5509,05 грн. та є відмінної від суми кредиту вказаної в позовної заяві - 2000 грн. Будь-яких доказів про підвищення кредитного ліміту та отримання цих сум відповідачем, суду не надано. Отже, підписана відповідачем заява від 02.03.2011 року, не містить жодних істотних умов кредитного договору, з яких було б можливо встановити умови, на яких він укладався. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач не надав жодних доказів, що між ним та відповідачем укладений кредитний договір. Аналіз документів, які, на думку позивача, є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в цій заяві. На думку позивача, такі істотні умови сторони узгодили в Умовах та правилах надання банківських послуг у ПриватБанку. Така позиція є безпідставною, оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні анкети-заяви ознайомився саме з цими Умовами і правилами надання банківських послуг у ПриватБанку. Так, у справі, що розглядається, позивачем жодним доказом не підтверджено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, розумів саме ті Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, що додано позивачем до позову. З огляду на викладене, факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, не можна визнати доведеним, а самі Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року № 43098344 (справа № 6-16цс15), яка відповідно до статті 263 ЦПК України підлягає урахуванню судом. Крім того, таку ж позицію зайняв і новостворений Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018 року, ухваленій у цивільній справі № 203/5497/13-ц (провадження № 61-1391св18), постанові від 05.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі № 192/156/17 (провадження № 61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин. Окрім того, розглядаючи справу повно і всебічно, та даючи оцінку всім обставинам справи слід зазначити, що відповідач [PERSON] народився [INFO] (а.с. 33), отже, на момент підписання ним анкети-заяви 02.03.2011 року йому виповнилось 17 років. Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років. Водночас законодавець визначив ще такі види дієздатності в залежності від віку особи, як часткова (у віці до 14 років) та неповна цивільна дієздатність особи (у віці від 14 до 18 років). Так відповідно до ст. 32 ЦК України фізична особа у віці від 14 до 18 років, крім правочинів, передбачених ст. 31 ЦК України (самостійно вчиняти дрібні побутові правочини), має право: Самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; Самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; Бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; Самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників, яка має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Відповідно до ст. 33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Із системного аналізу наведених норм випливає, що 02.03.2011 року відповідач перебував у віці 17 років, тобто не мав повної цивільної дієздатності, яка наступає у 18 років, отже не мав права самостійно укладати кредитний договір. В матеріалах справи не містяться будь-яких документів, які б підтверджували наявність згоди батьків (усиновлювачів, піклувальників) неповнолітньої на той час особи, одержаної банком згідно вимог закону. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, правочин, вчинений особою, що не має необхідного обсягу цивільної дієздатності є нікчемним правочином з моменту його вчинення і визнання його недійсним в судовому порядку не потребується. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу в задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені ним при зверненні до суду судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 1921,00 грн. відшкодуванню на його користь з боку відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed