Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, зазначивши, що 09.01.2010 року між ним та відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений в письмовій формі договір позики № 1. На виконання цього договору позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 50000 доларів США, що на той час було еквівалентно 399250 грн. за офіційним курсом НБУ України, зі сплатою 3% щомісячно від суми позики. За тим же договором і на тих же умовах він передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 150000 доларів США, що на той час було еквівалентно 1197750 грн. Позивач також зазначив, що згідно з пунктом 1-м вказаного договору відповідачі [PERSON] і [PERSON] зобов`язалися повернути грошові кошти за його першою вимогою, надавши в той же день, а саме 09 січня 2010 року, розписки на підтвердження цього зобов`язання. Позивач, посилаючись на статтю 65 Сімейного кодексу України, заявив вимогу про солідарну відповідальність [PERSON] за договором позики укладеним з його дружиною - [PERSON] . Збільшивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, позивач просив стягнути з [PERSON] - 4705020 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] - 14114060 грн. Відповідачка [PERSON] померла у травні 2018 року. В остаточній редакції позову, від 29.09.2020 року, представник позивача просить стягнути з [PERSON] - грошові кошти в розмірі - 5 787 350 гривень; з [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , - 17 362 050 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився про час і місце розгляду справи належним чином сповіщений за єдиним відомим місцем його проживання. Відповідач [PERSON] позову не визнав. У поданих відзивах на позов, також у клопотаннях за процесуальних питань, та в судовому засіданні, відповідачем та його представником зазначено, що позивачем безпідставно застосована аналогія права, доводи позову в усіх його редакціях суперечать нормам матеріального права, спір про стягнення боргу вже вирішений рішенням Апеляційного суду Одеської області, від 01 березня 2016 року. Відповідач також просить застосувати позовну давність, посилаючись на те, що учасником договору позики, від 09.01.2010 року, він не був. Згідно з наявною у справі копією договору позики строк повернення зазначений - до першої вимоги, тому початок строку - 20 листопада 2014 року, - від дня подачі [PERSON] першого позову по цивільної справі № 522/22136/14. Закінчення строку - 21 листопада 2017 року. Позовна заява по даній справі містить дату її складання - 24 січня 2018 року. Представник [PERSON] , крім того зазначив, що [PERSON] страждала на психічний розлад, а тому була не в змозі враховувати інтереси сім`ї, укладаючи правочини. Однак у відповідачів була відсутня юридична можливість заявити про такі обставини, оскільки цивільна справа № 522/22136/14 розглядалися судами першої та апеляційної інстанції в їхній відсутності. Проте, доводи щодо наявності психічного розладу [PERSON] не вплинули на висновки Апеляційного суду, який відмовив [PERSON] у задоволенні того ж самого позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з викладених нижче підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк. В наданої позивачем копії укладеного у письмовій формі договору позики № 1, від 09.01.2010 року, вказаний розмір позики, що надається [PERSON] та [PERSON] - 200000 доларів США, та гривневий еквівалент, за курсом НБУ України, який складав на той час - 1597000грн. Строк повернення зазначений до першої вимоги. Сума позики поділена між позичальниками на дві нерівні частки: 50000 - 1-му позичальнику - [PERSON] ; сума, яка надана 2-му позичальнику, [PERSON] , в договорі не зазначена (розділ 2, договору). З наданої позивачем копії складеної від імені [PERSON] розписки зазначене - 150000 доларів США, що загалом відповідає сумі договору. Будь-які посилання на цільове призначення позики та на зобов`язання [PERSON] в договорі відсутні. Таким чином, предметом даного позову є цивільно-правові зобов`язання за договором позики, які регулюються Цивільним кодексом України. Частиною 1 ст. 510 ЦК України встановлене, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно зі статтею 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів (ч.1 ст.1 СК). Відповідно до частини 3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя, в тому числі, договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Застосовуючи положення Цивільного кодексу та Сімейного кодексу, суд кваліфікує як безпідставні посилання позивача на приписи ст.65 СК України в обґрунтування цивільної відповідальності [PERSON] по прийнятим без його письмової згоди грошовим зобов`язанням померлої дружини - [PERSON] на суму, яка перевищує вартість всього нерухомого майна подружжя. Верховний Суд (Цивільний касаційний суд) зазначив: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника)» (Справа № 752/7501/18 від 07 жовтня 2020 року). Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Застосування позивачем положень чистини 1 ст.65 СК України щодо розпорядження померлою спільними коштами за взаємною згодою з її чоловіком суд знаходить безпідставним також з урахуванням письмових доказів про наявність хронічного психічного захворювання [PERSON] . За результатами кримінального розслідування, причина її смерті - самогубство. Наявність у [PERSON] психічного розладу, як найменш з 2001 року, підтверджується отриманою на виконання ухвали суду, від 18 лютого 2020 року, медичною документацією про стан її здоров`я. Так, за даними анамнезу у психіатричному відділенні за участю начальника клініки Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (історія захворювання [PERSON] , від 10 - 18 березня 2011 року) встановлено: «У минулому, в 2001 році, на висоті нервового напруження мав місце «реактивний психоз», проходила амбулаторне лікування в ОПБ№1 з подальшим виходом у важку депресію і тривало проходила реабілітацію в умовах 411 ЦВКГ. Після стабілізації стану, протягом 2003-2008 років відчувала себе задовільно і добре, займалася підприємництвом, відновила звичне коло спілкування, але періодично зверталася за мед. помощу з приводу захворювання нирок і остеохондрозу. В кінці 2009 року перенесла інсульт, проходила лікування в неврологічному відділенні. У 2010 мав місце епізод манії, коли почала позичати гроші, влаштовувати акції і оформляти кредити, висловлюючи ідеї особливої величі, в зв`язку з чим необхідно було введення нейролептиків». Обставини, які пов`язані із загостренням хронічного психічного захворювання, які викладені в історії захворювання, від 10 - 18.03.2011 року, співпадають у часі із зазначеною позивачем датою укладання договору позики. 10 березня 2020 року, приватний медичний центр «ПОЛІНАР» на виконання ухвали суду, від 18 лютого 2020 року, повідомив, що відомості стосовно відповідачки відсутні, але будь-яка особа має право анонімно отримувати у них медичну допомогу. На підставі наведених доказів суд бере до уваги заяву представника відповідача [PERSON] про те, що тривалий час розгляду однорідних позовів [PERSON] , в процесі яких [PERSON] померла, унеможливили збір, надання відповідачем, та юридичної оцінки судом доказів недотримання сторонами передбачених ст.203 ЦК України умов дійсності правочину - договору позики від 09.01.2010 року, а саме, дослідження достатнього обсягу медичної документації стосовно [PERSON] , включаючи відомості про ймовірне анонімне її лікування. Таким чином, суд дійшов висновку, що зобов`язання за наданим позивачем договором позики нерозривно пов`язане з особою [PERSON] , її фізичним та психічним станом, і припиняється її смертю, відповідно до частини 1 ст.608 ЦК України. Застосування позовної давності. Згідно зі статтями 253, 256 ЦК України за даним договірним зобов`язанням встановлений загальний трирічний строк позовної давності, який починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частини 1-ї ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1 ст.254 ЦК). Таким чином, початок перебігу строку давності, не пізніше 20 листопада 2014 року, - дати першого звернення (вимоги). Ця дата встановлена рішенням колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року по цивільній справі № 522/22136/14, яким було скасоване рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 січня 2015 року, й тому ж позивачу відмовлено у задоволенні тих самих позовних вимог до тих самих відповідачів за тим же договором позики від 09.01.2010 року. Відповідно до ст.18, частин 4,5 ст.82 ЦПК України, рішення суду, яке набрало законної сили, має преюдиціальний характер, а встановлені ним обставини не доказуються при розгляді даної справи. Позивач, заперечуючи застосування позовної давності, посилається на приписи частин 2 та 3 ст.264 ЦК України, якими встановлене: «Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується». Однак, 20 листопада 2014 року, позивач звернувся до суду з позовом, не до одного, а до всіх відповідачів, і не з частиною, а з тим же, навіть з більшим обсягом позовних вимог, - про стягнення боргу та про звернення стягнення на майно відповідачів по даній справі. Колегія суддів апеляційного суду Одеської області, відмовляючи [PERSON] задоволенні позову по цивільній справі № 522/22136/14, зазначила у рішенні від 01 березня 2016 року, що позивач обрав спосіб захисту власних цивільних прав, порушуючи основні засади цивільного законодавства і права третіх осіб. Суд, застосовуючи позовну давність, виходить з того, що попереднє звернення позивача до суду з тим же позовом, яким раніше були свідомо порушені основні засади цивільного законодавства, в задоволенні якого відмовлено, не є обставиною, що перериває строк позовної даності, або поважною причиною пропуску цього строку. Суд бере до уваги, що позивач, запобігаючи ймовірному перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції по справі № 522/22136/14, повороту його виконання, який відбувся на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси, від 21 квітня 2016 року, переоформив нерухоме майно відповідачів на ім`я свого сина, який у свою чергу звернувся до суду з позовом по справі № 522/20435/15-ц про позбавлення відповідачів права проживання у квартирі, що їм належить. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року залишене без змін рішення Приморського районного суду міста Одеси, від 22 листопада 2016 року, по справі № 522/20435/15-ц, в частині визнання недійсним договорів про подальше переоформлення позивачем квартири відповідачів, та про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення права користування житлом. Оцінюючи наведені докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики слід відмовити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed