Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 02.06.2015 року було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичила у нього грошові кошти в сумі 150000 грн. терміном до 02.06.2016 року. У визначений договором термін вказана сума коштів не була повернута, незважаючи на неодноразові звернення позивача щодо їх повернення. Просить стягнути з відповідача на його користь за договором позики від 02.06.2015 року грошові кошти у розмірі 150000 грн.. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, не заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їх правовідносини. Відповідно до договору позики від 02.06.2015 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 150000 грн., а остання зобов'язалася повернути їх до 02.06.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013р. у справі №6-63цс13, яка є обов'язковою для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Оскільки судом при розгляді справи встановлено факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у борг, на підставі чого 02.06.2015 року між сторонами було укладено договір позики та невиконання відповідачем грошових зобов'язань у встановлений договором строк, порушене право позивача на отримання належної йому суми позики підлягає судовому захисту. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики від 02.06.2015 року в розмірі 150000 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved