Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 30.10.2019 року він передав третій особі [PERSON] в якості позики 72000 грн. строком до 05.12.2019р. на підтвердження чого [PERSON] надав відповідну розписку. 05.11.2019 року позивач по телефону домовився з [PERSON] , про позику йому ще 60000 грн. терміном до 06.11.2019 р. з умовою повернути 62400 грн. Для отримання цих коштів [PERSON] , надав картковий рахунок відповідача [PERSON] та переслав через «вайбер» позивачу розписку про своє зобов`язання\~ повернути 62400грн. Позивач перерахував на картковий рахунок відповідача 60000 грн., які [PERSON] так і не повернув. Позивач направив відповідачу вимогу про повернення помилково перерахованих коштів. Відповідач не вчинив дій щодо повернення\~ утриманих коштів, а тому, позивач просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти\~ у розмірі 60000,\~ а також, просив стягнути з відповідача\~ судові витрати у справі. Ухвалою суду від 29.07.2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження та призначено судовий розгляд (а.с.31). 27.09.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] (а.с.39). 27.09.2021 року на адресу суду від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення щодо позовної заяви (а.с.48-49). 18.10.2021 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с.58-61). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Судове засідання повинно було відбутися в режимі відеоконференції, але відбувся збій системи ВКЗ та згідно ч. 5 ст. 212 ЦПК України\~ ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. На електронну адресу суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача і його представника. Відповідач в судовому засідання позов не визнав, зазначивши, що був посередником при передачі коштів в позику [PERSON] , надав свій картковий рахунок куди надійшли кошти від позивача для передачі [PERSON] . Позивач і [PERSON] мали якусь спільну угоду. [PERSON] надав [PERSON] розписку, що надіслані кошти отримав. Встановленим є те, що в листопаді 2019 року позивач направив на картковий рахунок відповідача кошти в розмірі 60 000 грн. Наведене визнається відповідачем. Як позивач так і відповідач з третьою особою по справі, стверджують, що вказані\~ 60 000 грн. були перераховані на рахунок [PERSON] \~ для передачі [PERSON] в тимчасове користування, як позика. При цьому, відповідач стверджує, що віддав кошти\~ [PERSON] , який це підтверджує. [PERSON] стверджує, що борг повністю погашений перед позивачем. За рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі №757/65928/19-ц позивачу було відмовлено в стягненні з [PERSON] заборгованості за договором позики, позивач не мав належних доказів в підтвердження отримання [PERSON] коштів, а тому позивач вважає, що [PERSON] безпідставно набув на свій картковий рахунок кошти, що належать позивачу. Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~\~\~ ст. 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням єправовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Так, з пояснень сторони позивача та обґрунтування позовних вимог\~\~ вбачається, що між позивачем і третьою особою мав місце договір позики, який не було належно укладено, тобто не дотримана належна письмова форма договору, але є підтвердження про передачу коштів і отримання їх [PERSON] . А тому, суд критично ставиться до обгрунтувань позову та тверджень позивача\~ про безпідставність отримання відповідачем коштів. Оскільки між позивачем і третьою особою існували договірні відносини і той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не\~ відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Позивач стверджує, що кошти передавалися для [PERSON] , але в зв`язку з відмовою [PERSON] повернути борг, позивач обрав такий спосіб захисту своїх інтересів, пред`явивши позов до [PERSON] . Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст.205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України. Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо\~ ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ ст.ст.11, 600,\~ 601, 604- 607, 609\~ ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~\~\~ ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від\~ 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для судів. Згідно встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи вбачається, що правовідносини, які виникли між позивачем, відповідачем і третьою особою, з приводу надання коштів 60 000 грн. регулюються положеннями ст.ст. 1046,1047 ЦК України, оскільки надані позивачем грошові кошти за своєю природою є коштами в розумінні вимог ст. 827 ЦК України договору позики. Відсутність письмової форми укладеного договору позики між [PERSON] і [PERSON] , чи відсутність доказів повернення коштів, а також незгода з висновками Печерського районного суду міста Києва\~ у справі №757/65928/19-ц -\~ не породжують підстав звернення позивача до суду з позовом до [PERSON] згідно ст. 1212 ЦК України. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень\~ ч. 1 ст. 1212 ЦК України. З врахуванням вищевикладеного, позивачем не доведено безпідставне набуття відповідачем майна (коштів) за його рахунок, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів, як безпідставно набутих,\~ є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадів встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам , визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 141 ЦПК України\~ судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed