Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 6 303,5 грн. та 2 000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.09.2017 року [PERSON] запозичив у нього 7 000 грн., які йому потрібні були для ведення свого фермерського господарства зі строком повернення до 30.11.2017 року, про що у присутності його дружини написав розписку. У подальшому [PERSON] повернув лише 696,5 грн. шляхом переказу цих коштів на його пенсійний рахунок, а інші кошти не повертає, уникає телефонних розмов та зустрічей. Він розраховував на своєчасне виконання [PERSON] боргового зобов'язання, оскільки його донька навчається на контрактній формі навчання, а він сам потребував оплатної медичної допомоги. Неповернення [PERSON] коштів змусило його нервувати, оскільки сума боргу є для нього значною, бо джерелом його доходу є лише пенсія. Вказане у сукупності з необхідністю вирішувати питання про стягнення боргу у судовому порядку спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює у 2 000 грн. Також просив стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати на послуги банку. У судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надав суду пояснення щодо обставин виникнення у [PERSON] боргових зобов'язань перед ним. У вересні 2017 року [PERSON], придбав у нього молодого козла нубійської породи, оскільки займався розведенням кіз. Вартість тварини вони узгодили між собоою у розмірі 9 000 грн. Частину грошових коштів, а саме - 2 000 грн. [PERSON] віддав йому відразу, а інші 7 000 грн. пообіцяв віддати упродовж короткого проміжку часу та на підтвердження наявності боргового зобов'язання написав розписку, копія якої долучена до матеріалів справи. Однак боргове зобов'язання [PERSON] своєчасно та належним чином не виконав, а лише двічі перераховував кошти на його картковий рахунок у загальній сумі 696,5 грн., тож залишок боргу становить 6 303,5 грн. Крім того, вказав, що внаслідок не повернення своєчасно [PERSON] грощових коштів йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 2 000 грн. Заподіяння якої мотивував тим, що його неповнолітня донька, яка навчається на контрактній формі, потребувала грошових коштів, а також, що він повинен був відмовитися від лікування через брак коштів, на які розраховував. Допитана у судовому засіданні 15.01.2019 року [PERSON], дружина позивача, підтвердила факт продажу [PERSON] їхньої домашньої тварини - козла нубійської породи та написання ним розписки про наявність боргу у розмірі 7 000 грн., саме стільки він ще мав заплатити за придбану тварину. Також підтвердила, що [PERSON] всіляко уникає зустрічі з її чоловіком та нею, не бажаючи повертати борг. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, у розумінні п. 1 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 1940202177472, 1940202212081, а також оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, у судові засідання 21.12.2018 року та 01.02.2019 року не з'явився, поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслав. Враховуючи одночасне існування умов, передбачених ч. 4 ст. 223, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом 01.02.2019 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 01.02.2019 року не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жодна із сторін у судове засідання не з'явились. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши доводи позивача та пояснення свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, у тому числі з правочинів. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на вказане, суд вважає, що розписка на яку посилається позивач, як на доказ своїх позовних вимог у частині стягнення боргу, підписана відповідачем, відповідає вимогам цивільного законодавства, та зумовлює виникнення у [PERSON] майнового обов'язку перед [PERSON] у розмірі 7 000 грн., строк виконання якого визначено 30.11.2017 року. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ч. 1 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Таким чином, оцінивши зміст розписки та інші докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що відповідачем не заперечувалося факт правовідносин з позивачем, які зумовили виникнення у нього грошового зобов'язання, яке він своєчасно не виконав, та жодних доказів на спростування вказаного не надано, суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення боргу у розмірі 6 303,50 грн. підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає її недоведеною та відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі на відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому суттєвим є те, що зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди, проте лише у випадку, коли це встановлено законом або договором. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода є категорією об'єктивною, тому, встановлюючи факт наявності такої шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб'єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), а й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення усталеного для даної особи способу життя, життєдіяльності. Водночас позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди, у розумінні ч. 2 ст. 23 ЦК України, внаслідок несвоєчасного повернення йому боргу відповідачем. Також не надано доказів, що наслідком невиконання відповідачем свого зобов'язання порушено усталений для позивача спосіб життя. При цьому, суд критично оцінює доводи позивача про навчання його доньки на контрактній формі навчання, як обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, оскільки відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між вказаними обставинами. Крім того, вибір оплатної форми навчання доньки позивача у навчальному закладі тривалістю 4 роки, передував виникненню у відповідача грошового зобов'язання, тож позивач повинен був розраховувати на спроможність забезпечувати можливість оплати послуг навчального закладу. Доводи позивача про те, що він потребував оплатної медичної допомоги, однак не зміг її отримати через неповернення [PERSON] коштів, не підтверджено матеріалами справи. Враховуючи вказане, суд не вбачає достатніх підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідача. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у повному обсязі, що становить 704,8 грн., оскільки вказаний розмір судового збору є мінімальним для звернення фізичної особи до суду з позовною вимогою майнового характеру. Водночас комісія при сплаті судового збору не відноситься до судових витрат, є добровільним платежем з боку позивача на користь банку при сплаті відповідного платежу, тому сплачені позивачем за послуги банку 15,00 грн., не підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial