Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

позивач звернувся до суду 29 травня 2015р. з позовом, вказавши, що 9 квітня 2010 року на підставі постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2010 року його було взято під варту та предявлено обвинувачення за ст. 149 ч. 2, 15 ч. 2, 149 ч. 2 КК України. 27 серпня 2012 року на підставі постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу він був звільнений з під варти в залі судового засідання, був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 21 листопада 2014 року на підставі постанови про закриття кримінального провадження винесеної слідчим відділом Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області кримінальна справа відносно нього була закрита за відсутністю в його діях складу злочину. Тобто він незаконно перебував під слідством протягом 55 місяців та 14 днів, з яких безпосередньо під вартою 28 місяців та 20 днів: з 7 квітня 2010 по 27 серпня 2012 року. В звязку з незаконними діями працівників органів СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області він був позбавлений права на роботу та втратив дохід від своєї підприємницької діяльності, що складає 369333,3грн. відповідно до довідки № 514 виданої Криворізькою центральною ОДПІ та розрахунку, проведеному згідно з пунктом 9 частини 3 «Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Враховуючи дані викладені у довідці № 514 розмір заробітку за останній період 3 місяці складав 20000 гривень, отже середньомісячний заробіток - 6666,66 гри., загальний не отриманий дохід за час перебування під вартою та слідством - 369333,3 грн. Перебування в місцях позбавлення волі завдало йому моральної шкоди, він з жахом згадує ті дні, що йому довелось провести під час перебування під вартою, дні приниження та психологічного тиску ситуації, в якій він опинився, назавжди залишаться в його памяті. Все це призвело до порушення його нормальних життєвих звязків, погіршення відносин з оточуючими, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, а також вимагає від нього додаткових зусиль для організації його життя. До того ж він має серйозні проблеми зі здоровям, а саме з серцем, після вищенаведених подій стан його здоровя тільки погіршується, що вимагає від нього додаткових затрат на лікування, змушує лікуватися на стаціонарі та міських лікарнях і санаторіях. Йому доводиться прикладати великі зусилля для того, щоб зберегти сім'ю, нормальні відносини з близькими, але зміна характеру та наслідки незаконного тримання під вартою призвели до погіршення особистих стосунків з оточуючими. Вказані причини навіть привели до сімейних конфліктів з рідними. Стан здоров'я вимагає від нього значних зусиль для організації його життя та відновлення і встановлення нових порядків спілкування з оточуючими, він змушений вести достатньо замкнутий спосіб життя, його не покидає відчуття глибокої депресії. Тому він вважає що незаконними діями працівників йому завдано моральну шкоду, повязану із незаконним предявленням обвинувачення та взяттям під варту, яку він оцінюю на суму 100000 грн. Позивач просить визнати неправомірним бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області та МВС України ГУМВС України в Дніпропетровській області Криворізького міського управління по невинесенню постанови за заявою [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та стягнути за рахунок державного бюджету на його користь 1369333,3 гривень, з яких 1000000 гри. в рахунок відшкодування моральної шкоди та втрачені доходи що складають 369333,30 грн. 28 липня 2015 року, 02 березня 2016 року позивач заявлені вимоги уточнив, просить визнати неправомірним бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області та МВС України ГУМВС України в Дніпропетровській області Криворізького міського управління по невинесенню постанови за заявою [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та стягнути за рахунок державного бюджету на його користь 5369333,3 гривень, з яких 5000000 гри. в рахунок відшкодування моральної шкоди та втрачені доходи що складають 369333,30 грн. (а.с. 35-39, 80-84). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених в позові, наполягали на задоволенні уточних вимог. Представники Державної казначейської служби України [PERSON] та [PERSON] позов не визнали з підстав, викладених в запереченнях, в обґрунтування яких зазначено, що позивач залучивши в якості відповідача [PERSON] казначейську службу України просить суд стягнути на свою користь, як з юридичної особи, завдану йому моральну та матеріальну шкоду. При цьому позивач свої вимоги щодо стягнення шкоди саме з Державної казначейської служби України не обґрунтував, в позовній заяві не наведено жодних доказів існування будь-яких правовідносин між позивачем та відповідачем по справі, також відсутні і факти нанесення позивачу будь якої моральної школи. Також вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України завданої йому моральної шкоди не обґрунтовані жодним посиланням на Закон чи нормативний акт, яким би було передбачено, що шкода завдана діями органів прокуратури ти суду відшкодовується саме [PERSON] казначейською службою України за рахунок власних коштів.[PERSON] казначейська служба України відповідно до покладених на нього завдань провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів за рішеннями, прийнятими державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Відповідно до п.16 Положення про [PERSON] казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, вона є юридичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Стаття 176 ЦК України передбачає, що юридичні особи, створені державою не відповідають за зобовязаннями держави. Таким чином [PERSON] казначейська служба України не уособлює собою державу України, а її рахунки уособлюють собою [PERSON] бюджет України. Тому, вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби відшкодування моральної та матеріальної шкоди є безпідставними та необґрунтованими. Відповідати за дії чи бездіяльність державних органів не входить до повноважень органів Державної казначейської служби. Крім того, в матеріалах справи відсутні документи (докази), що підтверджували факт незаконності дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Тобто, незаконність дій працівників назначених органів не доведена у встановленому законом порядку, що дає підстави суду відмовити позивачу у задоволенні вимог. Що стосується суми відшкодування моральної шкоди, вважають, що вона не підлягає задоволенню, оскільки позивач підтверджуючих доказів за нормою ст. 60 ЦПК України в обгрунтування зазначеної у позовній заяві суми моральної шкоди не надає. Не підлягають задоволенню також вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України від 01.12.1994 року .N4266/94-ВР та ч. 4.1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тому просять в задоволенні позову відмовити повністю. Представники Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області [PERSON] та [PERSON], яка також є представником ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, позов не визнали з підстав, викладених в запереченнях та звертають увагу на позовні вимоги [PERSON] стосовно стягнення втрачених доходів завданих, на його думку, незаконними діями органу досудового розслідування. Відповідно до п.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, підлягають відшкодуванню з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Статтею 8 Положення про застосування Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/ (далі - Положення),розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з за заробітку(інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення роботи(посади), за час відбування кримінального покарання адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.Відповідно до п/п 3 п.9 Положення середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців - шляхом поділу на 12-ть суми річного доходу за попередній рік. У довідці Криворізької центральної ОДПІ № 514 від 02.12.2014 вказано; що обсяг виручки [PERSON] за період з 01.01.2008 по 31.12. 2008 становив 60006 грн., за період з 01.01.2009 по 31.03.2009 становить 20000 грн. [PERSON] поняття виручка - це сукупність грошових коштів, які отримані реалізовані товари, послуги або продукцію та які повинні бути гарантові отримані субєктом господарської діяльності. В свою чергу доходом вважається показник, який вказує на різницю між виручкою, отриманою від реалізації продукції, послуг або товарів та їх собівартістю. Відповідно до п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.20 № 2755-VI, обєктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та і грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, повязаними господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. Вони просять звернути увагу на те що, у вищевказаній довідці Криворізької центральної ОДПІ № 514 від 02.12.2014р., наданої [PERSON], не вказаний фактичний дохід за зазначений період, а тому вважають що відповідно до норм п/п 3 п.9 Положення для розрахунку завдано шкоди повинна братись мінімальна заробітна плата. У період з 27.08.2012 по 21.11.2014 позивач мав право займатись підприємницькою діяльністю або працевлаштуватися за допомогою центрів занятості, однак з невідомих причин не скористався цим правом та 29.05.2013 року за інформацією Державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, був знятий з обліку як. фізична особа-підприємець. При вирішення питання з відшкодування моральної шкоди просять врахувати п. 3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в яких вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Представник третьої особи прокуратури Дніпропетровської області [PERSON] вважає, що позов не підлягає задоволенню. Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали цієї справи та кримінального провадження № 12014040000000131, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2010 року продовжено у відношенні [PERSON], обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 149 ч.2, 15 ч.2, 149 ч.2 КК України, строк затримання до 14 квітня 2010 року (а.с. 16 копія постанови). Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2010 року обрано у відношенні [PERSON], обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 149 ч.2, 15 ч.2, 149 ч.2 КК України, запобіжний захід у виді утримання під вартою (а.с. 17 копія постанови). Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2010 року продовжено строк утримання під вартою [PERSON], обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 149 ч.2, 15 ч.2, 149 ч.2 КК України, до 07 липня 2010 року (а.с. 18-19 копія постанови). Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2012 року запобіжний захід [PERSON], обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 149 ч.2, 15 ч.2, 149 ч.2 КК України, змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено з-під варти в залі суду (а.с. 20-21 копія постанови). Слідчим СВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 21 листопада 2014 року винесено постанову про закриття кримінального провадження, відповідно до якої кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040000000131 від 28 березня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.149 ч.2 КК України, закрито в звязку з відсутністю в діянні [PERSON] складу злочину, передбаченого ст.149 ч.2 КК України, відповідно до ч.1 п.2 ст. 284 КПК України (а.с. 5-13 копія постанови). Відповідно до ст.1176 ЦК України, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу підписки про невиїзд, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому, ч.2 ст.1 Закону передбачено що у випадках зазначених в ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно ч.2 ст.2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину або недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. У частинах 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося відповідачами - органами слідства та прокуратури, що позивач [PERSON] в період часу з 07 квітня 2010 року по 21 листопада 2014 року (протягом 55 місяців 14 днів) з моменту притягнення в якості обвинуваченого по кримінальній справі й по момент закриття кримінальної у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу злочинів, був підданий кримінальному переслідуванню, під час якого він притягався в якості обвинуваченого по кримінальній справі, відносно нього обиралася міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 07 квітня 2010 року по 27 серпня 2012 року (28 місяців 20 днів) та з 27 серпня 2012 року підписки про невиїзд. Дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що позивач [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом протягом 55 місяців 14 днів, з яких 28 місяців 20 днів перебував під вартою, що призвело до порушення нормальних життєвих зав'язків, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, позначилося на стані його здоров'я, який значно погіршився, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди органами слідства та прокуратури, суд визнає за позивачем його право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Проводячи розрахунок розміру моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналогічне правило щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди визначено й в п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6\\5/3/41 04.03.1996 року й міститься в роз'ясненнях, наданих Пленумом Верховного Суду України в п.14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із відповідними змінами. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходить з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи тривалість перебування позивача як під слідством, так і, зокрема, перебування під вартою. Враховуючи викладене судом розмір моральної шкоду визначається в сумі одного мільйону гривень. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. За положеннями ст. 25 Бюджетного кодексу України, п.п. 5 п.4 Положення про [PERSON] казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13.04.2011 року, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення [PERSON] казначейством України операцій з коштами державного бюджету України, в тому числі й шляхом безспірного списання коштів державного бюджету на підставі рішення суди з єдиного казначейського рахунку. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.10-1 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь майнової шкоди, право на відшкодування якої закріплено в п.3 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», суд виходить з наступного. Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Разом з тим, ст. 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють дізнання, досудове слідство, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування (повернення) судових витрат, та інших витрат, сплачених громадянином, унаслідок незаконних дій зазначених органів віднесено до компетенції цих органів, а не суду, у зв'язку з чим ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Такого ж висновку дійшов й Верховний Суд України в постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-2089цс15, який є обов'язковим до врахування при застосуванні судами загальної юрисдикції таких норм матеріального права.

Outcome: partial