Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Позивач зазначає, що окрім нього, в квартирі зареєстровані також відповідачі. [PERSON] зареєстрована, як дружина позивача, [PERSON] - як дочка позивача. З відповідачкою [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.12.2020 року було розірвано. Фактично останній рік до розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] тільки періодично навідувалася у належну позивачу квартиру, а в січні 2020 року разом із дочкою [PERSON] , яка навчається в Івано-Франківському державному університеті імені В.Стефаника зовсім перейшли проживати в квартиру [ADDRESS] та 02 травня того ж року забрала з квартири ще залишені нею особисті речі. Про те, що відповідачі з січня 2020 року більше року не проживають у належній позивачу квартирі підтверджується актами №№ 6, 8, складеними 03.12.2020 року та 31.03.2021 року комісією ОСББ «Проспект 15а», довідкою за результатами проведення перевірки, виданою 26.04.2021 року Калуським РВП ГУНП в Івано-Франківській області. Позивач наголошує, що не проживаючи в належній йому квартирі без поважних причин більше одного року, відповідачі, як члени сім`ї, втратили право на користування житлом у цій квартирі. Перебування відповідачів на реєстрації у квартирі позивача ущемляє його майнові права. Тому позивач змушений звернутися до суду та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом в належній позивачу квартирі [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що у 2004 році вони з позивачем за набуті у шлюбі кошти придбали квартиру за адресою [ADDRESS] , що було оформлене договором купівлі-продажу, де покупцем виступала мати позивача - [PERSON] . У 2018 році право власності на спільне із позивачем житло перейшло до позивача, шляхом укладення договору дарування. Відповідачка [PERSON] вказує, що у 2020 році між нею та позивачем виник конфлікт, внаслідок якого позивач вигнав її з дому. Оскільки [PERSON] не мала куди піти, то поїхала до доньки, яка на час навчання проживає в м. Івано-Франківську. Проте під час численних виїздів чоловіка за кордон, [PERSON] користувалася даною квартирою та проживала там за відсутності чоловіка. В подальшому після одного з приїздів позивач змінив замки, про що [PERSON] з дочкою зверталися до органів поліції. [PERSON] вказує, що до суду з приводу примусового вселення не зверталася, оскільки їй відомо, що чоловік постійно виїжджає за кордон з метою працевлаштування. Після повернення він проживає у даному житлі, проходить там періоди самоізоляції, що може становити небезпеку життю та здоров`ю [PERSON] . Відповідачка [PERSON] наголошує, що фактична зміна її місця проживання була зумовлена конфліктними відносинами з чоловіком та заміною ним замка у квартирі, що вважає поважною причиною не проживання за вказаною адресою. Також у спірній квартирі залишились її особисті речі. Позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, тому відповідачка [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, а також стягнути із позивача на її користь понесені нею витрати за надання правничої допомоги. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Вказує, що у квартирі за адресою [ADDRESS] проживає з 2 років. У 2019 році [PERSON] вступила на навчання до Навчально-наукового юридичного інституту «Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника» в м.Івано-Франківську. Відповідно під час навчання тимчасово проживає в м.Івано-Франківськ, на вихідні відвідувала батьків в м.Калуш. [PERSON] вказує, що вдома в неї залишились її особисті речі, її комп`ютер, книги. [PERSON] зазначає, що у 2020 році в батьків стався конфлікт, мама переїхала жити тимчасово до неї. Коли осінню 2020 року [PERSON] намагалася потрапити до квартири, то виявилось, що батько змінив замки, на її дзвінки не відповідав і не бажав з нею спілкуватись. 22.02.2021 року [PERSON] здійнила чергову спробу потрапити додому, проте не змогла здійснити вказаного. Також відповідачка просить врахувати, що у її власності немає іншого житла. Квартира, в якій вона зареєстрована, є єдиним місцем її постійного проживання. Крім того, [PERSON] просить врахувати, що вони з мамою часто приїжджали додому, коли батько перебував за кордоном, що є перериванням строку тимчасової відсутності. Тому відповідачка [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, а також стягнути із позивача на її користь понесені нею витрати за надання правничої допомоги. Позивач подав відповідь на відзив. Зазначає, що відповідачі у відзивах на позовну заяву наводять обставини, які не підтверджуються належними та допустимими доказами, обманюють суд, що свідчить про їх недобросовісність в користуванні своїми процесуальними правами та зловживання цими правами. Так, відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу в січні 2020 року остаточно перейшла проживати у свою квартиру, а 02 травня 2020 року забрала ще якісь свої особисті речі, захопивши з собою дві трудові книжки позивача, технічну документацію на приватизацію землі та його золотий хрестик із золотим ланцюжком. Після цього позивач був змушений змінити замок вхідних дверей у квартирі. Позивач наголошує, що відповідачка [PERSON] обманює суд, що не мала куди дітися і перебралася до доньки в м.Івано-Франківськ, адже їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] та кімната [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] оманює суд по вказаному факту і в тій частині, що вона під час відсутності позивача проживала у спірній квартирі. Відповідачка [PERSON] , перебуваючи під впливом своєї матері, також обманює суд. З січня 2020 року, після того як [PERSON] остаточно пересилилася в м.Івано-Франківськ на власну квартиру, дочка [PERSON] жодного разу не приїжджала в м.Калуш у квартиру позивача, а всі свої особисті речі, книги та комп`ютер перевезла на материну квартиру зразу ж після вступу на навчання в університет у 2019 році. Позивач вважає доведеним факт відсутності відповідачів без поважних причин в його квартирі понад рік, а тому просить позов задоволити у повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачі своїм правом подати заперечення не скористалися. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов підтримали і просять його задоволити з підстав, зазначених в самому позові. Позивач наголосив, що колишня дружина і дочка не проживають в його квартирі вже близько двох років. Відповідачка [PERSON] працює в м. Івано-Франківські, має у власності квартиру в м. Івано-Франківську і там проживає. Відповідачка [PERSON] навчається в м. Івано-Франківську і також там проживає з матір`ю. [PERSON] забрала свої речі з його квартири ще в травні 2020 р. Водночас вона забрала і деякі його речі. Після цього він поміняв замок в квартирі. Визнає, що в 2020 році виїжджав не деякий час за межі України на тимчасові заробітки. Те, що відповідачі і надалі залишаються зареєстрованими в його квартирі, створює перешкоди в користуванні його власністю, адже він змушений сплачувати за комунальні послуги в більшому розмірі. Представник відповідачів - адвокат Щадей Н.В. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Наголосила, що відповідачі з 2004 року постійно проживали разом з позивачем в квартирі за адресою [ADDRESS] . Восени 2020 року через конфлікт з позивачем змушені були покинути це житло. Після цього позивач змінив замки на вхідних дверях квартири і таким чином чинить перешкоди відповідачам в користуванні житлом. Тому відповідачі з поважних причин не проживають у спірному житлі. Представник не заперечила того, що у власності відповідачки [PERSON] є квартира в м. Івано-Франківську, але наголосила, що в цій квартирі нема таких належних умов проживання, як в квартирі за адресою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] навчається в м. Івано-Франківську, вона приїжджала в квартиру, де зареєстроване її місце проживання, проте через зміну замків не змогла потрапити в житло. В 2020 році позивач на тривалий час виїжджав закордон і він не може стверджувати про не проживання відповідачів в спірній квартирі в цей час. Судом були допитані три свідки, про допит яких клопотав позивач. Щодо свідка [PERSON] , то позивач відмовився від допиту цієї особи, оскільки він на тривалий час виїхав за межі свого місця проживання. Свідок [PERSON] , який є заступником голови ОСББ «Проспект 15а» ствердив, що знає з вигляду відповідачів. Вже більше двох років він не бачив, щоб відповідачі появлялись в будинку за адресою [ADDRESS] . Коли створювали ОСББ, то всі документи подавав позивач. Звернень від відповідачів щодо чинення їм перешкод в користуванні житлом він не отримував. Підтвердив, що це саме його підпис наявний в актах, які містяться в матеріалах справи на аркушах 15 і 16. Проте зазначив, що ці акти підписувались ним в один день. Він проживає в іншому під`їзді, ніж квартира позивача. Свідок [PERSON] зазначила, що до 2020 року жила в будинку по [ADDRESS] і працювала двірником. На даний час вона вже там не працює і в цьому будинку в одній з квартир проживають її діти, до яких вона іноді навідується. Вона знала дружину і дочку позивача. Ствердила, що не бачила в цьому будинку відповідачів вже приблизно два роки. Хоча визнала, що [PERSON] на даний час вже не впізнала б. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача і яка проживає в с. Сваричів, ствердила, що іноді навідується в житло сина і відповідачі вже приблизно два чи три роки не проживають в квартирі, яка належить її сину. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира в [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.5-6,7). З довідки від 29.03.2021 року, виданої Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради (а.с.13), вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстровані також відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Матеріалами справи встановлено, що відповідачка [PERSON] є дочкою позивача, а відповідачка [PERSON] - колишня дружина позивача. Так, рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.12.2020 року шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] було розірвано (а.с.14). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до §40, 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Частиною третьою статті 71 ЖК Української РСР визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18 Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Водночас позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрати інтересу відповідачів до права користування житлом. Звертаючись до суду, позивач просив захистити його права як власника житла, шляхом визнання відповідачів такими, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не проживає за місцем реєстрації понад рік з власної волі. Водночас судом встановлено, шо відповідачка [PERSON] навчається на денній формі навчання в Навчально-науковому юридичнму інституті ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» (а.с.58). Оскільки [PERSON] навчається в м.Івано-Франківську, а тому з об`єктивних причин на час навчання не проживала у квартирі в [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачами склалися неприязні відносини, через що позивач змінив дверний замок. Вказане підтверджується довідкою від 16.03.2021 року, складеною інспектором СРПП Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області про те, що 22.02.2021 року о 09.04 до Калуського РП ГУНП надійшло повідомлення громадянки [PERSON] про те, що батько обмежує доступ до спільної квартири. За результатами перевірки було встановлено, що факти, наведені у повідомленні, знайшли своє підтвердження. Звернення до правоохоронних органів мали місце до подачі позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім того, позивач не заперечив, що дійсно змінив замок вхідних дверей (а.с.89). Таким чином, відповідач фактично позбавив, як колишню дружину [PERSON] , так і дочку [PERSON] можливості доступу до спірної квартири та проживання у ній. Отже, причиною відсутності відповідачів у квартирі в [ADDRESS] є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідачі були позбавлені можливості вільно та безперешкодно користуватися майном. Крім того, позивачем не спростовано покликання відповідачів, що в період до зміни дверного замка, коли позивач перебував за кордоном, відповідачі періодично проживали у спірній квартирі. Відповідно до інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.106), [PERSON] в період з 21.06.2020 року по 24.10.2020 року, тобто понад 4 місяці, перебував за межами України. Таким чином, позивач не може стверджувати, що протягом вказаного періоду відповідачі не проживали у належній йому квартирі. Щодо долучених позивачем актів на підтвердження не проживання відповідачів протягом року у спірній квартирі, слід зазначити наступне. Акт №6 від 03.12.2020 року, складений комісією в складі голови правління ОСББ «Проспект 15а» Мармуш В.І. та членів правління ОСББ «Проспект 15а», в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] і не проживають (з січня 2020 року - по грудень 2020 року) (а.с.15) не може вважатися допустимими доказом на підтвердження непроживання відповідачів, оскільки наявні обгрунтовані сумніви щодо дотримання процедури його складання. Так, відповідачами долучено до матеріалів справи акт за тим самим номером та складеним тим самим числом, проте трохи іншого змісту, а саме в ньому не було конкретизовано період відсутності відповідачів (а.с. 50). Оскільки в один і той же день не могли бути складені два різні акти за ідентичними номерами на підтвердження одного і того самого факту, наявні підстави вважати, що долучений позивачем акт № 6 від 03.12.2020 року містить неправдиві відомості щодо дати його складання. Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , підписи якого наявні на актах №6 від 03.12.2020 року та №8 від 31.03.2021 року, в судовому засіданні ствердив, що обидва акти були ним підписані в один день. Отже, долучений позивачем акт №6 від 03.12.2020 року є недопустими доказом. Також суд не бере до уваги акт №8 від 31.03.2021 року (а.с.16), оскільки в даному акті не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідачів, а також не вбачається, чи переривався строк непроживання відповідачів в спірній квартирі, а тому даний акт не можуть бути доказом безперервного непроживання відповідачів протягом зазначеного позивачем періоду. Щодо показів допитаних в судовому засіданні свідків, суд звертає увагу, що свідок [PERSON] проживає в квартирі, яка знаходиться в іншому під`їзді, ніж квартира позивача. Тобто він фактично, проживаючи не на одній площадці із позивачем, не міг кожного дня протягом року бачити, чи проживають, чи не проживають у спірній квартирі відповідачі. Свідок [PERSON] вказала, що постійно проживала у будинку, де знаходиться квартира позивача, лише до 2020 року. Позовні вимоги мотивовані непроживанням відповідачів у спірній квартирі, починаючи з січня 2020 року. Тому покази свідка [PERSON] не можуть вважатися належним доказом. З тих самих підстав суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , яка взагалі постійно проживає в с.Сваричів. Отже, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також не можуть бути доказами безперервного непроживання відповідачів протягом зазначеного позивачем періоду. Долучена позивачем довідка, складена старшим дільничним офіцером поліції відділу превенції Івано-Франківсього РУП ГУНП в Івано-Франківській області від 26.04.2021 року (а.с.17), не підтверджує факт не проживання відповідачів у спірній квартирі в [ADDRESS] . Дана довідка по суті містить лише пояснення позивача та відповідачки [PERSON] . Жодних висновків з приводу того, чи викладені у зверненні позивача обставини знайшли своє підтвердження, вказана довідка не містить. Отже, позовні вимоги ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ч. 6 ст. 81ЦПК України), які не можуть слугувати підставами для задоволення позову. Враховуючи, що відповідачі не втратили з власної волі інтерес до спірної квартири, в якій зареєстровані, а тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання. У цьому випадку суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. На підстав викладеного, ст.47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України, ст.ст. 77, 81, 259, 265, 268 ЦПК України,

Outcome: dismissed