Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про виселення відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що відповідач проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності Приватному фонду «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг». Позивач на підставі та на виконання положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звертався до відповідача з вимогою добровільно звільнити квартиру. Не виконавши вимогу позивача, Приватний фонд «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг» звернувся до суду з вимогою виселити відповідача з житлового приміщення, а саме з квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами позовного (загального) провадження. Роз`яснено відповідачу, що вона має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач та іі представник повідомлені про розгляд справи належним чином, до суду повторно не з`явились, своїм правом надати відзив на позов позивач не скористалась. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] 03.09.2014 за рахунок коштів, які були отримані [PERSON] від Приватного фонду «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг» на підставі Договору позики від 18.08.2014, укладеного між [PERSON] та Приватним фондом «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг». Відповідно до Договору позики від 18.08.2014, позивач надав, а [PERSON] отримав позику в сумі 195 000,00 Євро, яка була витрачена на купівлю квартири, що знаходиться заадресою: [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики між Приватним фондом «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг», з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, було укладено Договір іпотеки нерухомого майна від 03.09.2014. Предметом іпотеки за вказаним договором є квартира за адресою: [ADDRESS] . Через невиконання [PERSON] і [PERSON] вимог про погашення заборгованості за Договором позики, 13.09.2018 позивач здійснив позасудове стягнення заборгованості, а саме було проведено реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Приватним фондом «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг» на підставі іпотечного застереження у Договорі іпотеки. Згідно з ч.1,2 ст.40 Закон України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Матеріалами справи підтверджується, що Позивачем здійснено всі необхідні та можливі заходи з метою повідомлення відповідача про здійснення реєстрації права власності, а також звернення з вимогою про виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] .Таким чином, позивач цілком добросовісними і належними діями намагався реалізувати свої права власника і виконав вимогу, передбачену ст.40 Закону України «Про іпотеку». Частиною 3 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 4 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідач як колишній власник майна, передаючи його в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язання, не міг не усвідомлювати того, що предмет іпотеки може бути відчужений, тобто він зобов`язаний був передбачати, що може втратити власність у випадку невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання. Саме тому відповідач, передаючи квартиру в іпотеку та, у зв`язку із заборгованістю, надаючи свою згоду на позасудовий спосіб її реалізації, знав та повинен був знати про те, що в разі реалізації іпотекодержателем цього майна, він втратить статус власника та буде зобов`язаний виселитися із квартири відповідно до положень Закону України «Про іпотеку». Водночас, Приватний фонд «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг», який набув право власності на квартиру в передбаченому законом порядку, не може реалізовувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього власника. Таким чином порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individualandexcessiveburden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність, через ускладнену процедуру виселення з іпотечного майна колишнього власника квартири. Відповідно до практики Верховного Суду, зокрема, постановою Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 367/2506/15-ц встановлено: «Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що оскільки відповідачі у добровільному порядку відмовляються виселитися з іпотечного майна, яке придбане за рахунок кредиту, тому вони підлягають виселенню у примусовому порядку, так як [PERSON], як позичальником належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитом не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої вже звернуто стягнення на предмет іпотеки». Зазначена позиція також підтверджується й іншими постановами Верховного Суду, зокрема: Постанова від 05.12.2018 у справі № 676/4409/17-ц; Постанова від 18.01.2018 у справі № 643/2333/15-ц; Постанова від 28.11.2018 у справі № 265/4748/16-ц; Постанова від 10.10.2018 у справі № 305/388/17; Постанова від 19.09.2018 у справі № 466/4997/13-ц; Постанова від 19.09.2018 у справі № 332/4988/14-ц; Постанова від 16.01.2018 у справі № 127/12546/15-ц. Беручи до уваги все вищезазначене, позовні вимоги Приватного фонду «Аполло»/Фонд «АполлоПриватштіфтунг» підлягають задоволенню у повному обсязі. В зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 821,00 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: approved