Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення незаконно отриманих коштів, мотивуючи тим, що на даний час йому виповнилось 75 років та він постійно проживає в с. Яришів Могилів-Подільського району Вінницької області. Зважаючи на вік, позивач потребує стороннього догляду, зокрема, догляду за будинком, у приготуванні їжі, обробітку присадибної ділянки. 24 червня 2016 року сестра позивача [PERSON] разом з дочкою [PERSON] запропонували позивачу моральну і фізичну допомогу, а позивач в свою чергу зобов'язався переоформити його автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску на відповідача, а також передати їй кошти в розмірі 50 000,00 грн. на випадок хвороби позивача та інших непередбачених життєвих обставин. 25.06.2016 сестра позивача отримала від нього вказані вище кошти, які передала відповідачу. Вказані кошти відповідач поклала на рахунок до Ощадного банку України на своє ім'я. 27 липня 2016 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21093 через Територіальний сервісний центр МВС 0543 РСЦ МВС у Вінницькій області, згідно з яким відповідач від імені [PERSON], діючи на підставі довіреності, продав, а відповідач купила автомобіль марки «ВАЗ 21093». Після укладення договору протягом місяця позивач та відповідач спілкувались декілька разів по телефону, відповідач разом з матір'ю привозили незначні продукти. Однак, в подальшому відповідач та її мати припинили спілкування з позивачем, жодної матеріальної чи фізичної допомоги йому не надавали. Позивач вважає, що відповідач шляхом введення його в оману отримала вказані вище кошти та автомобіль, а тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску та стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 50 000,00 грн. В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали, просили задовольнити. Позивач усі викладені в позові обставини підтвердив. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях. Відповідач зазначили, що вона особисто позивачу не допомагала, оскільки вона працює. До позивача їздили мати відповідача та її чоловік. Декілька разів відповідач купувала позивачу ліки і їжу. Жодних коштів від позивача відповідач не отримувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач купив машину та передав відповідачу, щоб вона користувалась. А відповідач оформила машину на себе і гроші за неї не віддала. Позивач віддав [PERSON] гроші в сумі 50 000,00 грн. на зберігання, а потім звернувся до неї, щоб їх забрати, але вона відмовилась. Сказала, що грошей в неї немає. Свідок підтвердила, що позивач та [PERSON] уклали усну угоду, що він дасть їм гроші і машину, а вони будуть приїжджати та доглядати його. [PERSON] пообіцяла, що буде його доглядати. Позивач погодився, щоб відповідач оформила на себе машину. Вони мали дати 50 000 за його автомобіль. Відповідач казала, що гроші віддала. Свідок стверджує, що позивачу відповідач гроші не віддавала. Всі обставини [PERSON] почула від позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач передав відповідачу автомобіль і 50 000 грн., щоб на ці гроші його поховали. Гроші дав [PERSON]. Позивач купив машину по довіреності. Автомобіль і гроші передавались за умови, що відповідач буде його доглядати. Після того, як переоформили автомобіль, відповідач та її матір до позивача не приїжджали. Всі обставини свідку повідомив позивач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивач мав автомобіль ВАЗ 2109. Даний автомобіль і гроші в сумі 50 000 грн. передав відповідачу. Вказані обставини він почув від позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні від надання показань відмовилась. Заслухавши думку учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку: як слідує з позову, позивач був користувачем автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, що підтверджується довіреностями від 18.10.2012 та 25.10.2013 виданими власником даного автомобіля [PERSON] (а.с.12,13). 27.07.2016 року позивач, діючи на підставі вказаних вище довіреностей від імені [PERSON], уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску (а.с.8,9). Сторонами спору в судовому засіданні не заперечувався факт виконання сторонами умов визначених в договорі купівлі-продажу Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин. Таким чином, суд встановив, що відповідач набула право власності на вказаний вище автомобіль. Як зазначає позивач, між ним та [PERSON] була усна домовленість, згідно якої він передає у власність відповідачу вказаний вище автомобіль, взамін чого відповідач зобов'язалась доглядати позивача. Разом з тим, як зазначає позивач, відповідач свого обов'язку не виконала, у зв'язку з чим він вважає договір купівлі-продажу недійсним, оскільки відповідач ввела його в оману. Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з вимогами ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсний правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотні умови договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] були обумовлені сторонами та виконані в повній мірі. Усна домовлені, укладена між [PERSON] та [PERSON] про його утримання останньою не відноситься до істотних умов договору купівлі-продажу, а відтак не виконання таких домовленостей не може бути підставою для визнання згаданого договору недійсним. Таким чином, зважаючи на викладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21093, 2004 року випуску, укладеного між сторонами не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача коштів в розмірі 50 000,00 грн. суд зазначає наступне. Як слідує з позову, позивач також передав своїй сестрі [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн. на зберігання на випадок його хвороби чи інших обставин. Вказані кошти [PERSON] передала відповідачу на зберігання та в подальшому відповідач поклала ці кошти на рахунок Ощадного банку України на її ім'я. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження наявності у [PERSON] грошових коштів в сумі 50 000,00 грн., які належали позивачу суду надано не було. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зазначили, що позивач дійсно передав [PERSON] на зберігання вказані кошти. Разом з тим, суд критично ставиться до показань даних свідків, оскільки, як вони самі зазначили в судовому засіданні, про вказані обставини вони дізнались від позивача. Свідками безпосередньо передачі коштів на зберігання вони не були. Згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд встановив, що позивачем жодних доказів на підтвердження обставин передачі на зберігання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн. суду надано не було, а відтак позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь позивача грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн. не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed