Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 28.05.2018 приблизно о 18 год 10 хв по вул. Купріна м. Кривого Рогу, біля домоволодіння № 74, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «FIAT DUCATO» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «МЕРСЕДЕС БЕНЦ 609Д» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Власником автомобіля «МЕРСЕДЕС БЕНЦ 609Д» реєстраційний номер [NUMBER] , на момент ДТП був [PERSON] , а після його смерті позивач, як спадкоємець за законом. Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.07.2019 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку, встановленого судом в 3 роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю позивача було завдано матеріальних збитків на суму 32357,06 грн. Після отримання копії вироку суду вона звернулась до ПАТ «СК «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте їй було відмовлено на підставі п.п. 37.1.4 п. 37.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП, а тому позивач вимушена звертатися до суду з позовом до винуватця ДТП. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 32357,06 грн та судові витрати. У судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача адвокат Лозицький О.П. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм\~ст.ст. 280-281 ЦПК України\~ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Спірні правовідносини регулюються\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~від 01.07.2004 № 1961-IV\~(далі - Закон № 1961-IV) та\~Цивільним кодексом України. За ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16\~ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом\~ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини другої статті 1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з вимогами ч. 1, ч. 5 ст.\~1187\~ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Частиною 1\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що 28.05.2018 приблизно о 18 год 10 хв по вул. Купріна м. Кривого Рогу, біля домоволодіння № 74, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «FIAT DUCATO» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «МЕРСЕДЕС БЕНЦ 609Д» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Зокрема, 28 травня 2018 року приблизно о 18 годині 10 хвилин водій [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування автомобілем, завчасно не обравши безпечну швидкість, яка б дозволила йому контролювати рух автомобілю на закругленні дороги та безпечно керувати ним, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.5, 2.3 б) д) та 12.1 Правил дорожнього руху України та допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини на правий тротуар по ходу його руху, подальший неконтрольований занос автомобіля, в процесі якого, автомобіль виїхав з правого тротуару на зустрічну смугу руху проїзної частини дороги вул. Купріна та правим боком кузову контактував із автобусом «МЕРСЕДЕС БЕНЦ609Д» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Після вказаного зіткнення автомобіль «FIAT DUCATO» реєстраційний номер [NUMBER] , продовжуючи неконтрольований рух, виїхав за ліву межу проїзної частини та правим боком контактував із бетонним парканом домоволодіння [ADDRESS] , яке розташоване вздовж дороги. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автобусу [PERSON] та [PERSON] , були травмовані, при цьому останній під час надання медичної допомоги помер. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля «МЕРСЕДЕС БЕНЦ609Д» реєстраційний номер [NUMBER] , було завдано матеріальних збитків на суму 32357,06 грн, що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження №Д31/01/20 від 31.01.2020 (а.с. 14-28). З матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12018040230001060 від 28.05.2018 (а.с. 94) вбачається, що на момент ДТП власником автомобіля «МЕРСЕДЕС БЕНЦ 609Д» реєстраційний номер [NUMBER] , був чоловік позивача - [PERSON] . На теперішній час власником транспортного засобу є [PERSON] як спадкоємець майна після смерті чоловіка. Як встановлено судом з матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12018040230001060 від 28.05.2018 (а.с. 76 зворот) цивільно-правова відповідальність за шкоду спричинену автомобілем «FIAT DUCATO» реєстраційний номер [NUMBER] , на час події була застрахована в ПАТ «СК «Країна», згідно з полісом №АМ №0912830. Страхувальником зазначено [PERSON] . Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 988 ЦК України, пунктом 3 частини першої\~статті 20 Закону України «Про страхування», а також ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду №15747/18 від 26.07.2018 (а.с. 8) вбачається, що [PERSON] звернулась до ПАТ «СК «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування. Листом від 04.12.2018 (а.с. 10) ПАТ «СК «Країна» повідомила позивача про призупинення строків прийняття рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування до дати коли страховику стане відомо про набрання рішенням суду законної сили. Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.07.2019 (а.с. 11-13) [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку, встановленого судом в 3 роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. З листа ПАТ «СК «Країна» від 16.01.2020 (а.с. 30) вбачається, що після отримання копії вироку суду, позивач звернулась до ПАТ «СК «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте їй було відмовлено на підставі п.п. 37.1.4 п. 37.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП. Право особи, якій завдані збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на їх відшкодування є абсолютним, гарантованим законом, і не може бути обмеженим наявністю договірних відносин між винуватцем ДТП та Страховою компанією, де була застрахована його цивільно-правова відповідальність, хоча цей договір і укладений на користь третьої особи. Зазначена позиція також висловлена в постанові Верховного суду України у справі № 6-2808цс15, де було визначено право вимагати відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала таку шкоду і жодного обмеження договором страхування не повинно бути. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що [PERSON] , будучі винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний сплатити позивачу доведену висновком експертного автотоварознавчого дослідження спричинену матеріальну шкоду в розмірі 32357,06 грн. Відповідно до\~\~ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у справі. Частина 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження №Д31/01/20 від 31.01.2020 [PERSON] сплачено 3500,00 грн, що підтверджується квитанцією №001556 від 22.01.2020 (а.с. 29), тому на користь позивача підлягає стягненню вказана сума. Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати у справі у вигляді судового збору.

Outcome: approved