Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що він разом із відповідачами є співвласником належного їм на праві спільної часткової власності домоволодіння [ADDRESS] . Згідно договору дарування від 17.02.2006 року йому належить 38/100 частин вказаного домоволодіння, що складається з квартири №1 у будинку А-1 з надвірними спорудами; відповідачці [PERSON] належить квартира №2 з надвірними спорудами, яка складає 26/100 частин домоволодіння; відповідачу [PERSON] належить квартира №3 у будинку Б-1 з надвірними, що складає 36/100 частин домоволодіння. Земельна ділянка площею 0,0818 га (кадастровий номер 1210100000:06:050:0034), на якій розташоване домоволодіння, належить йому та відповідачам на праві спільної сумісної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №003882. На теперішній час між ними виник спір щодо розміру часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку. Позивач вважає, що йому належить Ѕ частина спірної земельної ділянки, виходячи із наступного. В 1931 році земельна ділянка була виділена для забудови та користування [PERSON] та [PERSON] . Житловий будинок А-1 з надвірними спорудами на цій земельній ділянці був збудований в 1935 році. Нащадками цих забудовників є він (позивач) та відповідачка [PERSON] . Між колишніми користувачами земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] ще у 30-40 роках минулого століття була досягнута домовленість щодо користування земельною ділянкою і саме згідно з цією домовленістю склався порядок користування нею. У відповідності до цього порядку він (позивач) користується земельною ділянкою досі. У його користуванні фактично знаходиться частина земельної ділянки, на якій розташовані належні йому багаторічні плодово-ягідні насадження. Ця земельна ділянка огороджена парканом. В нього є окрема хвіртка, що забезпечує йому можливість проходу з вулиці на подвір`я. Тобто, спільна часткова власність на домоволодіння у колишніх співвласників, а також на користування земельною ділянкою виникла задовго до набуття відповідачем [PERSON] права власності на частину домоволодіння, що розташоване на спірній земельній ділянці. Придбана ним частина домоволодіння складалась з житлового будинку Б-1 з надвірними спорудами, які були збудовані самовільно. Право власності на частину домоволодіння та на користування земельною ділянкою у [PERSON] виникли тільки після узаконення будинку Б-1 та споруд в 1994 році. Таким чином, відповідно до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України до [PERSON] , який набув право власності на житловий будинок Б-1 з прибудовами, право користування земельною ділянкою, на якій цей будинок розміщений, перейшло в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) [PERSON] . При таких обставинах, розмір належної йому та відповідачам часток земельної ділянки, оформленої як спільна сумісна власність, не можуть бути рівними. З технічного паспорту на домоволодіння вбачається, що площа земельної ділянки, що фактично знаходиться в його користуванні, дорівнює половині усієї земельної ділянки. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив встановити йому частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку по [ADDRESS] в розмірі Ѕ частини, що дорівнює 0,0409 га та визнати за ним право власності на вказану Ѕ частину земельної ділянки. У наданому відзиві відповідач [PERSON] посилався на те, що земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, відповідно до ст.370 ЦК України кожному із співвласників належить по 1/3 частині земельної ділянки. Право власності на 36/100 частин домоволодіння відповідач [PERSON] набув ще 17.05.1995 року, а позивач набув право власності на 38/100 частин домоволодіння 17.02.2006 року. Положення ч.1 ст.377 ЦК України та ч.2 ст.120 ЗК України, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, набули чинності лише 20.06.2007 року. Проте, відповідно до положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, в редакції станом на 17.02.2006 року, до позивача перейшло право користування тільки тією частиною спірної земельної ділянки, на якій було розміщено 38/100 частин домоволодіння та тією частиною, яка необхідна для її обслуговування, а не Ѕ частина, як вважає позивач. Право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку перейшло до співвласників домоволодіння 15.04.2008 року на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №003882. Тому, відповідно до ст.377 ЦК України, в разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, такі частки кожного співвласника є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В зв`язку з цим, відповідач вважав позовні вимоги безпідставними, незаконними та необґрунтованими і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в наданому відзиві також просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до ст.125 ЗК України з 01.01.2002 року право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зазначене свідчить, що станом на 17.02.2006 року, тобто на момент виникнення у позивача права власності на 38/100 частин домоволодіння, земельна ділянка була об`єктом державної або комунальної власності та права співвласників цього домоволодіння, як землекористувачів, згідно з діючим на той час законодавством оформлені не були. При розгляді справи підлягають застосуванню положення ст.ст.120,125 ЗК України та ст.377 ЦК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 17.02.2006 року. З огляду на положення вказаних статей у відповідній редакції, позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необґрунтованими, оскільки при набутті права власності на 38/100 частин домоволодіння, до нього могло перейти лише право користування частиною земельної ділянки, на якій воно розміщено та яка необхідна для його обслуговування, що не дорівнює Ѕ частині. Визначення розміру частини земельної ділянки, право на яку мав набути позивач, можливе лише в разі визначення меж частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівель та споруд, які складають 38/100 частин домоволодіння, що можливо встановити лише у разі їх виділу в натурі в порядку ст.ст.364,370 ЦК України, про що позовні вимоги не заявлено. Позивач в своєму позові не навів жодної норми законодавства та не надав належного доказу стосовно законності набуття права користування спірної земельною ділянкою попереднім власником, нащадком якого є позивач, саме в розмірі Ѕ частини. Випис з актів земельної реєстрації на земельну дільницю свідчить про законність набуття в минулому права користування земельною ділянкою по [ADDRESS] та не визначає розмір часток у праві користування. Надані позивачем плани спірної земельної ділянки, межі в яких визначено умовно, стосуються даних інвентаризації будівель та споруд, які входять до складу домоволодіння та не є документами, що посвідчують право на земельну ділянку у визначеному у встановленому законом порядку межах. Документ, який посвідчує право власності позивача на Ѕ частину земельної ділянки або будь-яка інша цивільно-правова угода про перехід права на Ѕ частину спірної земельної ділянки до позивача, останнім до суду не надані. Відповідно до вимог ст.125 ЗК України сторони по справі в період з 01.01.2002 року по 15.04.2008 року своє право користування земельною ділянкою в установленому законом порядку не оформляли. Лише 15.04.2008 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 26.03.2008 року земельна ділянка була передана у спільну сумісну власність сторонам. Відповідно до ст.370 ЦК України та ст.89 ЗК України розмір частки земельної ділянки встановлюється саме за умови її виділу. В даному випадку визначення розміру земельної частки, за умови відсутності вимоги щодо її виділу, є неможливим. Вимоги про виділ йому частини земельної ділянки позивач не заявляв, що свідчить про відсутність законних підстав для визначення розміру будь-якої іншої частки позивача у праві спільної сумісної власності. У наданій відповіді на відзиви представник позивача посилався на те, що наведені у відзивах доводи не свідчать про незаконність та необґрунтованість позову і не можуть бути підставою для відмови в його задоволенні. Факт належності спірної земельної ділянки співвласникам домоволодіння не заперечується. Але, ця обставина в силу вимог ст.89 ЗК України не свідчить про відсутність у співвласників права на визначення судом долі кожного з них у праві спільної сумісної власності на землю. В частині 5 вказаної статті йдеться про те, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Тому він, перед зверненням до суду з позовом про виділ частки земельної ділянки, звернувся до суду з позовом щодо попереднього визначення розміру належної йому частки земельної ділянки, що є обов`язковим. Належна йому частка у спірному домоволодінні зараз у відповідності із договором дарування від 17.02.2006 року дійсно визначена в розмірі 38/100 частин. Однак, ця частка для дарувальника [PERSON] була визначена рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 30.12.1994 року №2571 про узаконення та прийняття в експлуатацію самовільно збудованого [PERSON] житлового будинку Б-1. До цього його частка у домоволодінні складала Ѕ частину та він користувався Ѕ частиною земельної ділянки. Оскільки при укладенні договору дарування 17.02.2006 року він фактично користувався Ѕ частиною земельної ділянки, йому фактично перейшла у користування та ж сама частка, хоча у договорі і був вказаний загальний розмір земельної ділянки, на якій розміщено все домоволодіння - 792,0 кв.м. При приватизації земельної ділянки її площа вказана 0,0818 га, що дорівнює 818 кв.м. Частки земельної ділянки, які необхідні для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд для кожного із співвласників при цьому не встановлювались. Тому, посилання у відзиві на те, що згідно ч.2 ст.377 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладання договору дарування) до набувача [PERSON] могли перейти право користування лише тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені належні йому частина будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка необхідна для їх обслуговування, є безпідставними. Також посилався, що право користування земельною ділянкою у попередніх власників домоволодіння виникло задовго до 01.01.2022 року та зберіглось в подальшому і у сторін. Поряд користування земельною ділянкою в рівних частках між попередніми співвласниками склався ще в 30-40 роках минулого століття. При цьому, на межі земельних ділянок було встановлено паркан, який повністю відокремлював земельні ділянки. Цей порядок користування існує і досі. У 60-х роках минулого століття співвласник домоволодіння [PERSON] провела відчуження на користь [PERSON] належної їй самочинно збудованої нежитлової споруди, яка знаходилась на частині земельної ділянки, що перебувала в її користуванні. В подальшому [PERSON] на місці цієї нежитлової споруди самовільно збудував житловий будинок Б-1 з прибудовами та господарськими спорудами. Тільки після цього рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 30.12.1994 року №2571 про узаконення та прийняття в експлуатацію самовільно збудованого [PERSON] житлового будинку Б-1, були затверджені інші ідеальні частки співвласників домоволодіння - 38/100 за [PERSON] , 26/100 за [PERSON] та 36/100 за [PERSON] . Тому, розмірі належної кожному із співвласників спірної земельної ділянки не можуть бути рівними або відповідати встановленим у 1994 році часткам у домоволодінні. В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачки [PERSON] зазначила, що визначення розміру частини земельної ділянки, право на яку має позивач, має відбуватись виключно на підставі закону. Відповідно до положень ст.ст.120,125 ЗК України та ст.377 ЦК України, в редакції на час набуття позивачем права власності на частину домоволодіння, до нього перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, на який вона розміщена та яка необхідна для її обслуговування. Посилання позивача на те, що в користуванні його батька [PERSON] як у попереднього власника 38/100 частин домоволодіння, знаходилась Ѕ частина спірної земельної ділянки, а тому саме в цьому розмірі він набув спочатку право користування, а потім права власності, є незаконними та суперечать ст.ст.89,120,125 ЗК України, ст.ст.370,377 ЦК України. Насамперед відсутні докази фактичного визначення розміру земельної ділянки, яку займає позивач по справі, а також попередні власники 38/100 частин домоволодіння. Твердження позивача щодо відчуження [PERSON] на користь [PERSON] належної їй нежитлової споруди не підтверджена жодним належним доказом. В той час, як [PERSON] володіє 36/100 частинами домоволодіння на підставі первинно виданого свідоцтва про право власності від 17.05.1995 року, що свідчить про зміну розміру часток у праві власності на домоволодіння не через відчуження його частини іншому співвласнику, а через набуття останнім права власності на будівлю у встановленому законом порядку. Ухвалою суду від 13.09.2017 року було відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду. Ухвалою від 31.08.2018 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. Ухвалою від 30.10.2018 року провадження по справі поновлено, в зв`язку із надходженням клопотання експерта та після його вирішення ухвалою від 05.11.2018 року повторно зупинено на час проведення експертизи. В зв`язку із закінченням повноважень судді Єдаменко С.В. та після повернення матеріалів справи з експертної установи із висновком експерта, ухвалою від 21.01.2020 року справу було прийнято до провадження суддею Казаком С.Ю., поновлено провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 20.02.2020 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в заявах по суті справи. Представники відповідачів під час розгляду справи просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на підставі, наведені у поданих відзивах та запереченні. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 17.02.2006 року є власником 38/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] ), які раніше належали дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2006 року. Відповідачка [PERSON] є власником 26/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , право власності на які набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , якому в свою чергу останні належали на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.1998 року після померлої [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 30.12.1994 року №2571 було узаконено в домоволодіння [ADDRESS] житловий будинок Б-1, з житловими прибудованими, господарськими будівлями та спорудами за [PERSON] ; затверджено акт прийняття житлового будинку Б-1 з прибудовами в домоволодінні [ADDRESS] за [PERSON] , збудованого в 1965 році, прийнято будинок в експлуатацію; вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок Б-1 з прибудовами та подвірними будовами в домоволодінні [ADDRESS] ; затверджено у домоволодінні [ADDRESS] акт ідеальних частин користування: [PERSON] - 38/100 частин всього домоволодіння, [PERSON] - 26/100 частин, [PERSON] - 36/100 частин. На підставі вказаного рішення 17.05.1995 року [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на 36/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , а [PERSON] 15.09.1997 року - свідоцтво право власності на 26/100 частин вказаного домоволодіння. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради №105/30 від 26.03.2008 року сторонам по справі 15.04.2008 року було видано Державні акти на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого останнім у спільну сумісну власність було передано земельну ділянку площею 0,0818 га по [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1210100000:06:050:0034. Згідно доводів сторін та обставин справи вбачається, що спір між сторонами щодо користування земельною ділянкою та розміру часток кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку фактично виник не станом на 17.02.2006 року (набуття права власності на частину домоволодіння позивачем), як про це зазначають зокрема відповідачі, а вже після приватизації земельної ділянки та передачі її у спільну сумісну власність сторонам 15.04.2008 року, оскільки будь-яких відомостей щодо наявності до цього спору між сторонами матеріали справи не містять, видані сторонам 15.04.2008 року Державні акти на право власності на земельну ділянку не оспорювались та рішення міської ради, на підставі яких вони були видані не оскаржувалось. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.86 ЗК України (тут та далі в редакції на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) було встановлено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Згідно ст.89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України (тут та далі в редакції на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1,3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі №6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст.120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст.125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01.01.2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що він має право на визначення його частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку в розмірі Ѕ, з посиланням на те, що вказана частина перебуває у його фактичному користуванні та такий порядок користування земельною ділянкою в рівних частках між попередніми співвласниками склався ще в 30-40 роках минулого століття, а також на те, що розмір цієї частки не підлягає зміні внаслідок набуття права власності відповідачем [PERSON] на самочинно збудований на спірній земельній ділянці будинок Б-1 та споруди. Так, суд враховує, що право власності [PERSON] на самовільно побудовані будівлю та споруди було набуто у передбаченому законом порядку внаслідок їх узаконення рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 30.12.1994 року №2571, з подальшою видачею відповідачу на підставі цього рішення свідоцтва про право власності від 17.05.1995 року. Внаслідок цього, змінилась кількість співвласників домоволодіння та їх частки у спільній частковій власності на домоволодіння, а також у праві користування земельною ділянкою, на якій розміщено належні співвласникам домоволодіння будівлі та споруди та яка необхідна для їх обслуговування. Вказане рішення співвласниками домоволодіння на той час не оскаржувалось та свідоцтво про право власності недійсним не визнавалось. Крім того, суд враховує, що на той час земельна ділянка перебувала у комунальній власності, порядок користування останньою з визначенням меж не визначався та лише 15.04.2008 року остання була приватизована теперішніми співвласниками домоволодіння (сторонами у справі) з передачею земельної ділянки у спільну сумісну власність. З огляду на це, частка сторін у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку повинна визначатись пропорційно до їх часток у спільній частковій власності на домоволодіння. При цьому, суд враховує, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна чи виділі частки зі спільного майна. Проте, позивачем відповідних вимог не заявлялось, доказів (висновку експерта тощо) щодо можливості поділу або виділу в натурі частин земельної ділянки співвласникам відповідно до їх часток у домоволодінні, не надано та відповідних клопотання про їх витребування, призначення експертиз, сторонами по справі не заявлялось. Таким чином, суд вважає, що позивачем не правильно обраний спосіб захисту своїх прав та в даному випадку вимоги позивача не можуть бути задоволені шляхом визнання за ним права власності на частину земельної ділянки, в зв`язку з тим, що це суперечить наведеним вище вимогам законодавства, згідно з якими частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна чи виділі частки зі спільного майна. Також позивачем не надано відповідних експертних висновків щодо можливості такого поділу або виділу частини земельної ділянки пропорційно до часток кожного із співвласників, на які вони мають право. В зв`язку з цим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по справі слід покласти на останнього. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed