Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить в порядку захисту прав споживачів, розірвати укладений між ним та відповідачем договір № 23932016 від 21.03.2016 р. про надання телекомунікаційних послуг; стягнути з відповідача борг в розмірі 3 200,0 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,0 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 21.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 23032016 про надання телекомунікаційних послуг.Згідно умов вказаного Договору Оператор надає Замовнику телекомунікаційні послуги, а Замовник отримує та зобов'язується оплачувати їх відповідно до умов Договору, Додатків до нього та вартості обраного тарифного плану. 21.03.2016 р. відбулося підключення до телекомунікаційної мережі та до мережі Інтернет.Послуги по підключенню послуги, а також авансовий платіж, позивачем було сплачено в повному обсязі, а також позивач щомісячно сплачував абонентську плату. 03.10.2016 року позивачу стало відомо що відповідач в односторонньому порядку без відповідного повідомлення призупинив надання послуги, причина відключення позивачу невідома. Працівники відповідача у телефонному режимі повідомили позивача, що кінцеве обладнання з його адреси вже знято та жодних дій по відновленню надання послуги проводитись не буде. При цьому Відповідач не пояснив жодних причин чому припинив надавати послугу. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав наведених в ньому підстав, пояснив, що 01.10.2016 р. з незалежних від нього обставин відповідачем відключено телекомунікаційні послуги, хоча строк дії договору був 21.03.2017 р. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, додав суду, що позивачем в повному обсязі виконувалися умови договору, в т.ч. оплачувались послуги, а тому відповідач не мав права в односторонньому відключати позивача від надання послуг. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Представником відповідача - адвокатом Т.В., яка діє в межах наданих повноважень, через канцелярію суду подана заява про визнання позов в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд приходить до висновку. Судом встановлено, що 21 березня 2016 року між відповідачем у справі - Товариством з обмеженою відповідальністю «Айол Нет» та позивачем у справі - [PERSON] було укладено договір № 23032016 про надання телекомунікаційних послуг. Згідно п. 1.1.Договору Оператор надає Замовнику телекомунікаційні послуги - послуги постійного доступу до Інтернет номінальної швидкості без обчислення обсягу трафіку, а Замовник отримує та зобов'язується оплачувати їх відповідно до умов Договору, Додатків до нього та вартості обраного тарифного плану. Згідно додатку №1 до Договору №23032016 від 21.03.2016 р., який включає в себе визначений перелік, обсяг, параметри та вартість замовлених послуг та Акту виконаних робіт по підключенню до телекомунікаційної мережі та до Інтернет від 21.03.2016 р. за адресою: [ADDRESS], - послуги були підключені. Відповідно до статті 629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданого укладеного між сторонами договору від 21.03.2016 р., він вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 21 березня 2017 року включно, з автоматичною його пролонгацією (п.5.1, 5.2 Договору). Відповідно до п. 2.1.3 Договору, оператор повинен інформувати замовника про аварії на телекомунікаційних мережах та про строки їх усунення. Усувати пошкодження зв*язку у передбачені чинними нормативно правовими документами. Пунктом 2.1.4 Договору передбачено, що оператор повинен попередити замовника про скорочення переліку або припинення надання послуг, відключення кінцевого обладнання. Уразі припинення діяльності з надання телекомунікаційних послуг попередити про це замовника не пізніше ніж за три місяці. В судовому засіданні встановлено, що 03.10.2016 р. відповідач в односторонньому порядку призупинив надання послуги позивачу. Доказів на спростування доводів позивача про те, що відключення позивача від послуги відбулось через порушення умов Договору саме з боку останнього, стороною відповідача не надано, більш того, представник відповідача визнав позовні вимоги, а відтак суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог п.2.1.3, п.2.1.4 вищевказаного Договору. Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В судовому засіданні встановлено, що вищевказаний Договір між сторонами не розірвано, послуги з надання послуг мережі Інтернет відповідачем з 03.10.2016 р. не надаються, надання телекомунікаційних послуг відповідачем в односторонньому порядку без повідомлення позивача зупинено, що є істотним порушенням умов Договору, що в подальшому потягло для позивача неможливість досягнення цілей договору. Враховуючи викладене, суд, вважає, що вимоги позивача про розірвання договору знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення суми, суд виходить з такого. Згідно п. 40 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджений постановою КМ України від 11.04.2012 р. № 295, за ненадання або неналежне надання послуг оператор, провайдер несе перед споживачем відповідальність, в тому числі майнову, відповідно до закону та договору. Згідно ч.3 ст.40 Закону України «Про телекомунікації» відповідальність операторів, провайдерів телекомунікацій за безпідставне відключення кінцевого обладнання, - у розмірі абонентської плати за весь період відключення. Судом встановлено, що відповідач фактично припинив надання послуг 03.10.2016р., строк відключення кінцевого обладнання на час звернення позивача до суду становить 8 місяців, при цьому щомісячна абонентська плата згідно Договору дорівнює 400,0 грн. Визнання представником відповідача позовних вимог в цій частині відповідає закону, не порушує права, свободи тьа інтереси інших осіб. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 200,0 грн. (8Х400) основного боргу вважається обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність відмови в їх задоволенні в зв'язку з тим, що правила статті 1167 ЦК України на спірні правовідносини не поширюється, оскільки дана правова норма регулює позадоговірні (деліктні) відносини, а правовідносини сторін за даним спором випливають з договірних відносин за договором від 25.11.2014 р. Така правова позиція Верховного суду України міститься і у справі № 6-1575цс16, зазначаючи, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом. В зв'язку з чим, суд відмовив у прийнятті визнання позову в цій частині представником відповідача, який не обмежений у праві на визнання позову, оскільки визнання позову вимог про відшкодування моральної шкоди суперечить закону. Відповідно до ст.88 ч.3 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, в розмірі 3 200,0 грн. ( 1 600,0 грн. (за вимоги немайнового характеру для юридичної особи) + 1 600,0 грн. (за вимоги майнового характеру для юридичної особи)). На підставі викладеного, ст.ст.15, 629, 638, 651, 903 ЦК України, ст.40 Закону України «Про телекомунікації», Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial