Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] разом з малолітніми доньками - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, але не проживають у ньому з грудня 2016 р. У зв`язку з тим, що факт реєстрації відповідачки разом з малолітніми доньками у вказаному приміщенні створює перешкоди позивачу, як співвласнику житла у здійсненні його прав, він просив суд визнати відповідачку та малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Відповідачка [PERSON] направила до суду відзив на позов, у якому виклала свої заперечення щодо визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка позов визнала частково, не заперечила щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , проте заперечила щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою малолітніх дітей. Від третьої особи надійшов лист про проведення судового розгляду без участі представника служби у справах дітей, а також рішення виконкому Білоцерківської міської ради про надання до суду висновку щодо розв`язання спору про визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 травня 1999 року /а.с. 7/. Згідно довідки № 6608 від 30.10.2018 р., виданої управлінням адміністративних послуг, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] та їх спільні діти, малолітня донька [PERSON] , [INFO] і малолітня донька [PERSON] , [INFO] /а.с. 8/. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 27.12.2016 р. шлюб між ними було розірвано /а.с. 9-10/. З того часу відповідачка разом з малолітніми дітьми не проживає у спірній квартирі, витрати на утримання житла не несе, а її речі в квартирі відсутні. Як ствердив позивач в судовому засіданні, факт реєстрації відповідачки та двох малолітніх доньок за вказаною адресою перешкоджає йому у здійсненні права на відчуження квартири. Інші співвласники вказаного житла - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, надавши до суду відповідні заяви /а.с. 32-34/. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що у них з відповідачем склалися неприязні стосунки, а тому після розірвання шлюбу вона була вимушена забрати дітей та виїхати проживати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Нормою ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом було встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позов визнала, а тому суд вбачає підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно зі ст.. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Так, згідно рішення № 228 від 26.03.2019 р. виконавчий комітет Білоцерківської міської ради дійшов висновку про недоцільність визнання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав дітей та порушення охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на норми ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України, згідно яких місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Суд не бере до уваги такі доводи позивача, оскільки наведена стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Лише той факт, що малолітні [PERSON] та [PERSON] більше року не проживають в належній позивачу квартирі, не дає підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Зважаючи на вік дівчаток, можна зробити висновок про неможливість ними самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування належним його батьку житлом. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) де сформовано такі висновки: дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання в спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом; незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Судом було встановлено, що позивач та відповідачка разом з малолітніми дітьми проживали за адресою: [ADDRESS] , після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , діти змінили фактичне місце проживання з волі матері, тому факт не проживання дітей з батьком не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, яке йому належить. Таким чином, суд не вбачає жодних підстав для задоволення позову в частині визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Отже, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення лише в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 704,80 грн., а тому вказану суму судового збору слід стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial