Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 18 грудня 2007 року між [PERSON] (прізвище якої було змінено на [PERSON]) та ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-301/873/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 85 384,65 швейцарських франків строком до 20 грудня 2027 року та сплатою процентної ставки в розмірі суми фіксованого відсотку 3,99 річних та FIDR. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-301/556/2007. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на був право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі укладеного між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» договору факторингу від 24 лютого 2012 року. В зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 січня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 78 093,42 швейцарських франків, що еквівалентно 1 955 565,33 грн., яку позивач просив суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 29 333,48 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про слухання даної цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні як у безпідставних. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представника відповідача [PERSON], ознайомившись з матеріалами справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі Як встановлено судом, 18 грудня 2007 року між [PERSON] (прізвище якої було змінено на [PERSON] внаслідок реєстрації шлюбу) та ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-301/873/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 85 384,65 швейцарських франків строком до 20 грудня 2027 року та сплатою процентної ставки в розмірі суми фіксованого відсотку 3,99 річних та FIDR. Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи /а. с. 6-10, 11, 13, 14, 18-21/. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-301/556/2007, відповідно до якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед кредитором в повному обсязі /а. с. 17/. Пунктом 1.2 вказаного договору поруки передбачено, що поручитель і боржник відповідають як солідарні боржники. 24 лютого 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого останнє набуло право вимоги за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року /а. с. 24-30, 31/. Сторони неодноразово вносили зміни до кредитного договору №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року /а. с. 92-110/. З матеріалів справи також вбачається, що прізвище [PERSON] було змінено на «[PERSON]» внаслідок реєстрації 01 червня 2013 року шлюбу з [PERSON] /а. с. 18-21/. В зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року виникла заборгованість, яка станом на 20 січня 2016 року становить 78 093,42 швейцарських франків та 389 762,55 грн. /а. с. 15-16/. Між тим, частиною першою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, кредитодавцем за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа. Зі змісту умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року вбачається, що первісний кредитор ПАТ «ОТП Банк» уступило грошову вимогу до боржника в обмін на грошові кошти, які новий кредитор ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов'язалося сплатити останньому, тобто за умовами купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника). Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК України. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). При цьому якщо за умовами договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі в нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК). Аналогічне положення наведено і в пункті 8 купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року, за змістом якого сторони погодили, що банк не відповідає перед новим кредитором за невиконання боржником та/або третіми особами, з якими укладено забезпечувальні договори, боргових зобов'язань. Стосовно суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК зазначено, що фактором (як і кредитодавцем у кредитному договорі згідно з частиною першою статті 1054 ЦК) може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції. За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону). За змістом частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. При цьому частинами першою, другою статті 7 Закону передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, з огляду на те, що в ході судового розгляду даної цивільної справи встановлена відсутність правової підстави для таких вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки право вимоги за зобов'язаннями за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року позивач набув внаслідок фінансування банку товариством за рахунок передачі останньому грошової вимоги до боржника [PERSON], в той час як доказів надання фінансових послуг ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (відповідної ліцензії тощо) суду надано не було. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed