Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою №62, по вулиці Привокзальна, 17, у місті Знам'янка Кіровоградської області, яка належить [PERSON]. Вимоги обґрунтував тим, що має у приватній власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 14 липня 2007 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Після чого, 19 серпня 2008 року [PERSON], як його дружина була зареєстрована у зазначеній квартирі. Однак, рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2012 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Після вступу даного рішення в законну силу, відповідач припинила проживати у вказаній вище квартирі та виїхала на постійне проживання до Російської Федереції, де проживає на теперішній час. Таким чином, відповідач не проживає за місцем реєстрації, але до цього часу не виписалась, що створює для нього певні труднощі у розпорядженні квартирою. Крім того, наміру повертатись у неї немає, а всі обов'язки по оплаті податків та комунальних послуг виконує він, а тому вимушений звернутись до суду з даним позовом. 15 грудня 2017 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального Кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІ від 03.10.2017 року, на підставі якого Цивільний процесуальний Кодекс України викладено в новій редакції. Згідно п/п 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач повторно не з'явилася у судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином в порядку ч.8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, відзив не подала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій суду заяві позивач не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 21 червня 2007 року приватним нотаріусом Знамянського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1142, [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру, під номером 62, розташовану у місті Знам'янка Кіровоградської області, по вул. Привокзальній, у будинку під номером 17 (а.с.8). Дана обставина також підтверпджується витягом про державну реєстрацію права власності №14986736 від 21 червня 2007 року (а.с.7). Згідно даних домової книги [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою з 19 серпня 2008 року (а.с.9-13). Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2012 року шлюб між [PERSON]В та [PERSON]В розірвано (а.с.31). Довідкою Знам'янського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області вих. № 2848 від 09 листопада 2017 року наданої на запит суду, помилково надійшла відповідь стосовно місця реєстрації [PERSON], [INFO], яка по реєстрації не значиться, в той час, коли відповідачем по справі є [PERSON], [INFO] (а.с.19). Однак, в ході розгляду справи представником позивача надано відповідь Знам'янського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області №20/2890 від листопада 2017 року, згідно якого [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.27). Факт реєстрації відповідача за даною адресою підтверджується також адресною довідкою від 19 жовтня 2017 року та талоном реєстрації за місцем проживання (а.с.28,29). Згідно акту складеного сусідами позивача, який завірений головою ЖБІ №7 [PERSON] з січня 2013 року у квартирі [ADDRESS], фактично не проживає (а.с.14). Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації також підтверджується довідкою наданою на вимогу суду Державною прикордонною службою України від 10 січня 2018 року, згідно якої [PERSON], [INFO], починаючи з 01.02.2013 року по 07.02.2014 року неодноразово перетинала державний кордон України по паспорту України: ЕВ 174123, а починаючи з 04.08.2017 року по паспорту Російської Федереції: 754443116 (а.с.48) і знаходилась на території України не більше тижня. Останній раз відповідач перебувала на території України з 04.08.2017 року по 11.08.2017 року, однак за адресою реєстрації не з'являлась, що підтвердив представник позивача. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України, закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно вимог ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Актом не проживання особи за місцем реєстрації та довідкою Державної прикордонної служби України підтверджено факт не проживання [PERSON] більше одного року за адресою: [ADDRESS]. Тобто, станом на день розгляду справи, підтверджується не проживання відповідача у квартирі позивача більше одного року. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованими в будинку позивача, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право на користування належною позивачу на праві власності квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS], внаслідок відсутності останньої за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Відповідно ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved