Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 19786,24 грн., моральну шкоду в розмірі 12 000 грн., вартість проведених експертних досліджень в розмірі 1000,00 грн., та стягнути судові витрати. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 08.10.2016 року відповідач, керуючи автомобілем Тойота д.н. [NUMBER] в м. Харкові по вул. Клочківській, 174, не обрав безпечної швидкості руху, та допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням позивача, та з місця ДТП поїхав, автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Сторони є власниками вказаних автомобілів. Вина водія [PERSON] підтверджується протоколом, схемою ДТП і поясненнями учасників та свідків пригоди, а також постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року. Цивільна відповідальність відповідача не була застрахована. Відповідно до звіту №53/2017 вартість відновлювального ремонту позивача складає 18786,24 грн. За виготовлення вказаного звіту позивачем було сплачено 1000,00 грн., тому сума загального відшкодування збитків складає 19 786,24 грн., які повинен відшкодувати відповідач позивачу. Крім того, позивачеві була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 12 000 грн., що полягає в тому, що у зв'язку з виниклим ДТП позивачеві були завдані страждання, та він є інвалідом ІІ групи. Представником відповідача [PERSON] були подані письмові пояснення, в яких вона просила відмовити в задоволенні вказаного позову у зв'язку з його недоведеністю. Позивач в судовому засіданні свій позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, та просив визнати висновок експерта недопустимим доказом, оскільки провина відповідача підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року, яка набула законної сили. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до висновкукомплексної судової авто-товарознавчої та автотехнічної експертизи від 22.06.2018 року в діях відповідача в момент ДТП не вбачалось порушень вимог ПРД України, та його дії не знаходились в причинному зв'язку з виниклою ДТП, та просила стягнути з відповідача понесені позивачем витрати за проведення вказаної експертизи в розмірі 8184,00 грн. та 61,38 грн. комісія банку. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2017 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Ухвалою суду від 30.10.2017 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] по даній справі було призначено комплексну судову авто-товарознавчу та автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. Бокаріуса, та зупинено провадження по справі. Ухвалою суду від 05.07.2018 року було відновлено провадження по вказаній справі. Судом встановлено, що 08.10.2016 року о 10 год. 50 хв. [PERSON], керуючи автомобілем Тойота д.н. [NUMBER] в м. Харкові по вул. Клочківській, 174, не обрав безпечної швидкості руху, та допустив зіткнення з автомобілем Ліфан д.н. [NUMBER], та з місця ДТП поїхав, автомобілі зазнали механічних пошкоджень. За фактом вказаної ДТП було складено протоколи про адміністративне правопорушення відносно відповідача за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року, відповідача [PERSON] було визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення в вигляді штрафу на користь держави в сумі 340 грн. У зв'язку із заподіянням позивачеві матеріального збитку, спричиненого даною ДТП, позивач звернувся до суду. Автомобіль Ліфан д.н. [NUMBER] належить на праві власності позивачу. Позивач є інвалідом ІІ групи. В результаті ДТП, позивачу була заподіяна матеріальний збиток, який складає 18786,24 грн., що підтверджується звітом №53/2017 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 15.02.2017 року виготовленого на замовлення позивача, за яке він сплатив кошти в розмірі 1000,00 грн. В судовому засіданні встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз'яснень, викладених в Пленумі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в п. 6 зазначено, що «особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди ( п. 2.2. Правил дорожнього руху України)». Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. По справі в рамках розгляду даної справи було призначено комплексну судову авто-товарознавчу та автотехнічну експертизу, та відповідно до наданого висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №5051/13887 від 22.06.2018 року, пояснення водія автомобіля Ліфан [PERSON] в частині механізму розвитку даної ДТП на стадії зближення автомобілів Тойота та Ліфан, з технічної точки зору, є неспроможними. В даній дорожній обстановці водій автомобіля Ліфан [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п. 16.11 та розділу 33 п/п 2.1 ПДР України. В даній дорожньо-транспортній ситуації можливість уникнути зіткнення з автомобілем Тойота для водія автомобіля Ліфан [PERSON] визначалась шляхом виконання ним вимог п. 16.11 та розділу 33 п/п 2.1 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля Ліфан [PERSON] не відповідали вимогам п. 16.11 та розділу 33 п/п 2.1 ПДР України та, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв'язку з виникненням даної ДТП. Доказів на спростування даної експертизи позивачем до суду надано не було. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 року) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. За таких обставин, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язкок між діями відповідача та пошкодженням транспортного засобу, та наведені підстави прийняття в якості достовірних даних, викладених у висновку експерта за результатами проведення комплексної судової авто-товарознавчої та автотехнічної експертизи №5051/13887 від 22.06.2018 року. Згідно з ч. 1ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бойківських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2ст. 1187 ЦК України). Разом із тим, за положеннями ч. 1ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особі, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декількох джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховуються дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним правил дорожнього руху, наявність причинного зв'язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У суду відсутні підстави для відхилення висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №5051/13887 від 22.06.2018 року, оскільки вони відповідають обставинам та матеріалам справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася саме з вини відповідача, посилаючись на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року, при цьому як вбачається з копії матеріалів наданої до суду справи, сам відповідач не був присутнім при розгляді вказаної справи, та справа була розглянута у відсутність відповідача, а протокол у відношенні позивача не складався, тому суд був побавлений права на встановленні всіх обставин справи при розгляді матеріалу про адміністративне правопорушення за фактом вказаної ДТП. Шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543,1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелом підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Тобто, лише встановивши ступінь вини кожного, суд вирішує питання щодо відшкодування шкоди і при вирішенні цього питання враховуються висновки експертиз, оскільки необхідно довести причинний зв'язок між ДТП і визначеним пошкодженням автомобіля, а відповідно і сумою збитків. Недоведеність причинного зв'язку може бути підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд враховує, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участі двох джерел підвищеної небезпеки та у такому випадку ці правовідносини регулюються ст. 1188 ЦК України, а не ст. 1187 ЦК України, згідно з якою поданий позов одноособово. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів заявлені ним вимоги, не надав до суду беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв'язку між спричиненою шкодою та протиправними діями лише відповідача, а тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріального збитку в розмірі 19786,24 грн. суд вважає за необхідне відмовити. Крім того, позивач також просить відшкодувати йому 1000,00 грн., яку він сплатив за проведення експертного дослідження, але вказана сума вже була ним зарахована до суми матеріального збитку, а інших доказів сплачених коштів у вказаному розмірі позивачем до суду надано не було. Згідно статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Встановивши про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на відсутність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу, що є обов'язковою складовою для застосування частини першої статті 1167 ЦК України, оскільки позивач не довів, що позивачу була спричинена шкода саме внаслідок наявності причинно-наслідкового зв'язку між спричиненою шкодою та протиправними діями лише відповідача, тому підстав для відшкодування моральної шкоди також не існує, а тому в задоволенні вказаного позову суд вважає за необхідне відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач є звільнений від сплати судового збору , так як є інвалідом ІІ групи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила стягнути з позивача витрати понесені відповідачем за проведення експертизи в розмірі 8245,38 грн, що складаються з наступного: 8184,00 грн. - витрати сплачені відповідачем за проведення експертизи, та 61,38 грн. - комісія банку. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій. За клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 30.10.2017 року була призначена вказана експертиза. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ЦПК України (в ред. 2004 року), витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз несе сторона, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Поряд з цим, оскільки комісія за проведення платежу із сплати за проведення експертизи в розмірі 61,38 грн. не є судовими витратами в розумінні статті 79 ЦПК України. Аналізуючи зміст ст. 88 ЦПК (в ред. 2004 року), та враховуючи, що позивачеві було відмовлено в задоволенні його позову, та позивач є інвалідом ІІ групи, тому суд відмовляє представникові відповідача у компенсації судових витрат за проведення експертизи по справі.

Outcome: dismissed