Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 20.02.2017 року надав у позику відповідачу кошти в розмірі 70000 доларів США, на підтвердження чого останнім було складено розписку від 20.12.2017 року. За умова розписки відповідач зобов'язався повернути кошти у строк до 20.12.2017 року, а також сплати проценти в розмірі 4% від суми позики за кожен місяць. Посилаючись на те, що у встановлені в розписці строки та станом на день звернення до суду з позовом відповідач отримані у позику кошти не повернув та проценти за їх користування не сплатив, позивач просив стягнути з відповідача на його користь надані в позику кошти в сумі 70000 доларів США, що за курсом НБУ становить 181000 грн., проценти за користування коштами в сумі 19600 доларів США, що за курсом НБУ становить 515480 грн., інфляційні витрати в сумі 65172 грн. 29 коп., а також понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач за викликами до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. В наданому клопотанні просив розглянути справу без його участі, повідомивши про прийняте рішення. З огляду на це, положення ст.ст.211,223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки учасників справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Частиною 1 ст.1048 ЦК України встановлено що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.02.2017 року позивачем було надано в позику відповідачу грошові кошти в розмірі 70000 доларів США, на підтвердження чого останнім в той же день було складено письмову розписку, копія якої долучена позивачем до позову, а оригінал оглянуто судом під час розгляду справи. Таким чином, суд вважає доведеним стороною позивача факт укладення з відповідачем договорів грошової позики, оформленого розпискою від 20.02.2017 року, а також передачі відповідно до умов останньої відповідачу коштів в сумі 70000 доларів. За умовами вказаної розписки відповідач зобов'язався повернути отримані у позику кошти 20.12.2017 року, а також сплачувати щомісячно проценти за користування коштами в розмірі 4% від суми позики, що становить 2800 доларів США. Як зазначив позивач в своєму позові та не спростовано відповідачем, у визначені в розписці строки та станом на день розгляду справи, відповідачем отримані у позику кошти не повернуто та проценти в обумовлених в розписці розмірах не сплачено. З урахуванням встановлених обставин та наведених вище положень ЦК України, сул приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача наданих у позику за розпискою від 20.02.2017 року коштів в сумі 70000 доларів США, а також процентів за весь час користування коштами в сумі 19600 доларів США за 7 місяців, починаючи з 20.02.2017 року, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог (70000 : 4% х 7). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В своєму позові позивач просив стягнути з відповідача на його користь надані в позику кошти в сумі 70000 доларів США, що за курсом НБУ становить 181000 грн., проценти за користування коштами в сумі 19600 доларів США, що за курсом НБУ становить 515480 грн. На запитання суду представник позивача під час розгляду справи в суді зазначив, що позивачем вказана сума розрахована та підтримується виходячи із офіційного курсу гривні до долару США, встановленому НБУ на день звернення до суду з позовом 10.05.2018 року. Станом на день розгляду справи 10.05.2018 року, офіційний курс гривні до долару США, встановлений НБУ України, дорівнював 26,219 грн. за один долар США. Таким чином, розглядаючи справу у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за розпискою від 20.02.2017 року в розмірі 70000 доларів США, що в еквіваленті становить 1835330 грн. (70000 х 26,219), проценти за користування коштами в сумі 19600 доларів США, що в еквіваленті становить 513892 грн. 40 коп. 19600 х 26,219), а всього стягнути 89600 доларів США, що в еквіваленті становить 2349222 грн. 40 коп. (89600 х 26,219). В частині заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача в порядку ст.625 ЦК України інфляційних витрат в сумі 65172 грн. 29 коп., суд враховує наступне. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно термінів, наведених в ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»: індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного вище Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта. Оскільки за умовами розписки від 20.02.2017 року позивачем в борг відповідачу було надано кошти в іноземній валюті - доларах США, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат не ґрунтуються на зазначених вище положеннях законодавства та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 8810 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial