Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є єдиним власником земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:004:0050, яка знаходиться в [ADDRESS] . На належній йому земельній ділянці рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016 було встановлено сервітут на користь [PERSON] , а саме останній було надано право проходу та проїзду на велосипеді через належний йому двір. Зазначив, що рішенням апеляційної інстанції не було враховано, що відносини між сторонами є вкрай ворожими, а кожна земельна ділянка сторін огороджена. [PERSON] ніколи не користувалась сервітутом та не користується ним на сьогоднішній день. Така бездіяльність відповідачки свідчить про її незацікавленість в реалізації свого права сервітуту. Вона не надала відомості про межі сервітуту до Державного земельного кадастру та напротязі більше трьох років не реєструвала своє право сервітуту. Для виходу зі свого двору вона користується іншим більш комфортним виходом, який вона сама облаштувала, тобто без обтяження його земельної ділянки. [PERSON] не вчинила жодних дій для усунення перешкоди у вигляді суцільного паркану, що розділяє їх земельні ділянки. Вказаний паркан був встановлений ще задовго до винесення рішення про встановлення сервітуту. [PERSON] з 2016 року не вчинила жодних дій щодо реалізації отриманого права сервітуту, а отже сервітутом більше трьох років не користується, і ці обставини свідчать про припинення підстав встановлення сервітуту. 29.01.2020 державний реєстратор Кірсанова С.Є. внесла запис №35288137 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію речового права, яке поширюється на частину земельної ділянки, належної позивачу. Таким чином, державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію, не дивлячись на те, що відомості про межі сервітуту в Державному земельному кадастрі відсутні. Вважає, що державним реєстратором під час реєстрації сервітуту було не дотримано п. 81-4 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.11 ст.79-1 Земельного кодексу України та ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вважає, що державна реєстрація сервітуту підлягає скасуванню із зазначених підстав. Відповідачем державним реєстратором Кірсановою С.В. та Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради до суду подано відзиви, аналогічні за змістом, у яких останні зазначили, що 20.01.2020 до Центру надання адміністративних послуг звернулась [PERSON] з наміром зареєструвати інше речове право - сервітут на земельну ділянку. Відповідно до п.п.12,10 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно адміністратором ЦНАП сформовано заяву про реєстрацію іншого права на підставі наданих документів, виготовлено електронні копії документів, отримано в порядку інформаційного обміну між Державним реєстром речових права на нерухоме майно та реєстром Державного земельного кадастру реєстраційні дані щодо земельної ділянки та передано на розгляд державного реєстратора. На виконання п.11 ст.18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», від заявника повідомлень про судові провадження або інші обмеження не надходило. На вимогу п.9 ст.27 зазначеного Закону, заявником було надані судові рішення, які набрали законної сили. В порядку інформаційного обміну між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та реєстром Державного земельного кадастру реєстратором отримано реєстраційні дані про зареєстроване інше речове право- сервітут на земельну ділянку. Посилання позивача на те, що державним реєстратором не з`ясовані межі земельної ділянки, вважає невірним, оскільки інформація про земельну ділянку отримується в системі онлайн між Державним реєстром речових право на нерухоме майно та реєстром Державного земельного кадастру та без отримання даної інформації проведення державної реєстрації іншого речового права є неможливим. Виходячи з наведеного, у відповідності до ст.24 Закону - підстав для відмови у державній реєстрації були відсутні. Державна реєстрація була здійснена відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначила, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 06.07.2015 був встановлений сервітут щодо ділянки, розташованої у [ADDRESS] , рішенням апеляційної інстанції від 07.06.2016 був встановлений на належній [PERSON] та [PERSON] земельній ділянці постійний безоплатний сервітут на право проїзду на велосипеді, площею 48 кв.м. Рішенням Верховного Суду від 30.01.2018 вказані судові рішення залишені без змін. В березні 2018 [PERSON] звернулась до суду з позовом про скасування земельного сервітуту і рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 02.04.2019 у задоволенні позову було відмовлено, дане рішення апеляційною інстанцією було залишено без змін. Далі [PERSON] подав касаційну скаргу, але так як постанова апеляційного суду набрала законної сили, а ухвали про зупинення рішення Верховним Судом надано не було, вона зареєструвала сервітут у Державному реєстрі. Посилання позивача на те, що до нього ніхто не звертався з пропозицією укласти договір про встановлення сервітуту, не відповідає дійсності, оскільки до приватизації земельної ділянки двір був у загальному користуванні. При вирішенні питання про приватизацію було вирішено питання і земельного сервітут для неї, що і було зазначено у технічній документації по складанню Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] треба якісь ініціалаи чи його чи її. Саме при наявності вказаного сервітут для [PERSON] , розмір та конфігурація земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] була погоджена ними на підставі акту погодження меж земельної ділянки від 26.09.2006. Технічні параметри сервітуту описані у висновку судової експертизи від 30.07.2015 №С-163 і додаткової судової земельно-технічної експертизи від 22.04.2016 №02-16. На даний час вона не може користуватись сервітутом, оскільки [PERSON] чинить перешкоди. Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Пантелієнко В.Г. від 30.06.2020 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 02.09.2020 справа призначена до судового розгляду. 24.11.2020 ухвалою суду задоволено заяву позивача [PERSON] про відвід головуючої судді Пантелієнко В.Г. та 24.11.2020 згідно протоколу авторозподілу дану справу передано судді Гагаріній Т.О. Ухвалою суду від 25.11.2020 судом прийнято до провадження дану справу та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні позивач та його представник поданий позов підтримали із зазначених у ньому підстав, просили скасувати державну реєстрацію сервітуту, оскільки вважають, що вона була вчинена з порушенням встановленого чиним законодавством порядку та припинити дію сервітуту, оскільки він не використовувався [PERSON] більше трьох років. В свої поясненнях [PERSON] зазначив, що станом на сьогоднішній день в Державному земельному кадастрі відсутні належні відомості про межи сервітуту, який виник на підстави судового рішення, натомість є інформація про сервітут, який начебто існує на підставі договору, хоча позивач ні з ким договір сервітуту не укладав. В кадастрі також відсутня будь-яка інформація між ким та коли був укладений договір, на чию користь був начебто встановлений сервітут, та які межи цього сервітуту. Державний реєстратор не здійснила перевірку відомостей в Державному земельному кадастрі, в Єдиному державному реєстрі судових рішень та Судова влада України. Через таку бездіяльність поза увагою державного реєстратора залишився факт існування судової справи у Верховному Суді про скасування сервітуту. Тобто, право сервітуту є оспорюваним, i з дня на день може бути прийнято рішення про його скасування. Ніякого договору в технічній документації немає. Тобто, в Держгеокадастрі відсутні будь-які правовстановлюючі документи на право сервітуту. Звідси випливає, що після отримання рішення суду про встановлення сервітуту із визначеними новими межами [PERSON] не замовляла та не подавала до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту. У Державному земельному кадастрі відсутні актуальні відомості про сервітут. Наявність актуальних відомостей є важливим, i державний реєстратор перед реєстрацією мав звірити інформацію. Отже, в Державному земельному кадастрі інформація суперечлива, неповна, не відповідає рішенню суду. Державним реєстратором не вчинено жодних дій для перевірки достовірності відомостей вказаних у судовому рішенні 2016 року, станом на 2020 pік. Тобто, не встановлено чи не припинено право сервітуту в силу закону, чи користувалась [PERSON] сервітутом протягом останніх трьох років. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що сервітут зареєстрований відповідно до вимог закону. У своїх поясненнях суду зазначила, що звернулась до реєстратора після того, як судові рішення набрали законної сили, надала їх державному реєстратору, більше від неї нічого не вимагали. Технічну документацію на земельний сервітут не виготовляла і до Держгеокадстру не зверталась. Сервітутом користуватись не могла і не може, оскільки існують перешкоди з боку позивача. Представник виконавчого комітету Ніжинської міської ради Ільющенко С.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що державна реєстрація сервітуту відбулась відповідно до чинного законодавства. Відповідач державний реєстратор виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області Кірсанова C.Є. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. У своїх поясненнях суду зазначила, що підстав вимагати від заявника інші документи не було, інформації в порядку обміну із державного земельного кадастру про земельну ділянку було достатньо для реєстрації, зокрема, є сервітут, визначена його площа, це означає, що земельний сервітут вже зареєстрований. Коли земельний сервітут реєструється за судовим рішенням, заявник має надати рішення суду, яке набрало законної сили та документи, що підтверджують її особу, далі згідно порядку реєстрації, а саме п.12, під час розгляду заяви про реєстрацію, державний реєстратор використовує відомості з державного реєстру речових прав і зокрема з державного земельного кадастру, тільки при наявності відповідних записів в державному земельному кадастрі, можлива подальша реєстрація, тобто адміністратор прийняв заяву та документи, воно надійшло до неї в електронному вигляді, вона зробила запит до державного реєстру, програма дозволила подальші дії і вона зареєструвала рішення суду. Порядок ведення не визначає та не передбачає, що державний реєстратор проставляє координати сервітуту. Якщо в державному земельному кадастрі є запис про сервітут, це означає, що заявник звернувся до державного земельного кадастру і визначив ці межі та площу, і земельний кадастр зареєстрував його в своєму реєстрі для подальшого використання між реєстрами. Яким чином інформація будується в державному земельному кадастрі їй не відомо і вона не може на це впливати, це не її повноваження. Дійсно, інформація про те, що сервітут вже був зареєстрований раніше була, але їй було заявником надане судове рішення, а це означає, що виник з цього приводу спір. Згідно судового рішення вона внесла інформацію і наскільки їй відомо, на даний час інформація в державному земельному кадастрі оновилась, і тепер наявна інформація про встановлення сервітуту на підставі судового рішення. Представник державного реєстратора виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області Кірсанової C.Є. - Приходько С.О. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, повідомив, що буде подано заяву про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу. Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області в поданій до суду заяві просило справу розглянути у його відсутність, у вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у тому числі безпосередньо надані сторонами в судовому засіданні пояснення, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 встановлено [PERSON] спосіб здійснення земельного сервітуту щодо земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] , кадастровий номер 7410400000:04:004:0050, яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] , шляхом встановлення земельного сервітуту, площею 0,0048 га (48 кв.м.) на землях, вільних від забудови на території двору [PERSON] та [PERSON] площею 0,0048 га (48 кв.м.), розташований в межах від т.А до т.Б - 3,15 м. ( [ADDRESS] ), від т.Б до т.В - 9,36 м., від т.В до т.Г - 7,87 м., від т.Г до т.Д - 2,09 м., від т.Д до т.Е - 7,17 м., від т.Е до т.Ж - стіна господарської споруди від т.Ж до т.А - 10,54 м. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07.05.2016 зазначене вище судове рішення змінено, встановлено на належній [PERSON] і [PERSON] присадибній земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 7410400000:04:004:0050, постійний безоплатний сервітут на право [PERSON] проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2, у межах: від точки А до точки Б - 3,15 м, від точки Б до точки В - 9,36 м, від точки В до точки Г - 7,87 м, від точки Г до точки Д - 2,09 м, від точки Д до точки Е - 7,17 м, від точки Е до точки Ж - по довжині стіни гаражу, від точки Ж до точки А - 10,54 м. Дані межі прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи № С-163 від 30.07.2015 р., який виготовлено експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати. Постановою Верховного Суду України від 30.01.2018, Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 листопада 2015 року в його незмінній частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 7 червня 2016 року - залишено без змін. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення для справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Вище наведеними судовими рішеннями встановлено, що згідно з копіями технічної документації щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] за 2006 р. і щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] за 2006 р., пропонувалося виділити у спільну сумісну власність [PERSON] і [PERSON] частину присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0432 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 7410400000:04:0051; виділити у спільну сумісну власність [PERSON] і [PERSON] частину присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0432 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 7410400000:04:0050. В обох зазначених технічних документаціях вказано, що земельну ділянку, яку пропонується виділити й передати у власність [PERSON] та [PERSON] , запропоновано обтяжити сервітутом площею 0,0048 га (а.с. 82, 63). Таке ж повідомляється і у листі Управління Держземагентства у Ніжинському районі від 30 грудня 2013 р. № 08-19/5177. Згідно з копіями технічної документації по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки сім`ї [PERSON] та сім`ї [PERSON] за 2006 рік пропонувалося виділити земельні ділянки по [ADDRESS] з однаковими площами - по 0,0432 га кожній сім`ї та запропоновано земельну ділянку сім`ї [PERSON] обтяжити сервітутом площею 0,0048 га, однак рішенням міської ради від 26 лютого 2008 року затверджено проекти розподілу земельних ділянок між співвласниками, згідно яких сім`ї [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 488 м2, а сім`ї [PERSON] - земельну ділянку меншою площею - 432 м2. У повідомленні начальника управління Держземагенстава у Ніжинському районі Чернігівської області від 30.12.2013 №08-19/1577, зазначено, що відповідно до технічної документації по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] позначений сервітут на право проходу та проїзду на велосипеді площею 0,0048 га на кадастровому плані та в акті погодження меж (а.с.216). Відповідно до відповіді в.о. начальника Гарасенка Т. від 01.04.2020 №29-25-0.2-1740\\2-20 на адвокатський запит, зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7410400000:04:004:0050 була сформована на підставі «Технічної документації по складанню державного акту на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [ADDRESS] », право власності на яку було посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №908068 від 26.03.2008. Зазначена технічна документація містить проект розподілу земельної ділянки загальною площею 0,0920 га між співвласниками житлового будинку та згідно проекту розподілу на частину земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:004:0050, встановлено сервітут площею 0,0048 га (право проходу та проїзду на велосипеді). Сервітут позначено на кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:004:0050 Технічної документації, а також на проекті розподілу земельної ділянки площею 0,0920 га. Відповідно до вимог ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження, обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Отже всі відомості про земельні ділянки були перенесені в автоматизованому режимі з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру. Таким чином посилання [PERSON] у позові на те, що не існувало ніякого договору, не заслуговують на увагу з тих підстав, що встановлення такого сервітуту було запропоновано у технічній документації по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки сім`ям [PERSON] та [PERSON] , про що останні не заперечували, тобто наявність сервітуту було умовою для видачі державних актів. (не знаю писать ли такое., подумай) 29.01.2020 Державним реєстратором Кірсановою С.Є. за результатами розгляду заяви [PERSON] , на підставі рішення суду, по справі №740/737/15, серія та номер: б/н (ЄРДРСР №53358415, виданий 06.11.2015, видавник: Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області, рішення суду, по справі №740/737/15, серія та номер: б/н (ЄРДРСР №58297597), виданий 07.06.2016, видавник Апеляційний суд Чернігівської області; постанова Верховного Суду України по справі №740/737/15, серія та номер: б/н (ЄДРСР №71952643), виданий 30.01.2018, видавник: Верховний Суд України, здійснено державну реєстрацію іншого речового права - права користування (сервітуту), право проходу та проїзду на велосипеді, безстроково, правокористувач [PERSON] , площа земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту 0,0048 га. Не погоджуючись з вказаним рішенням державного реєстратора, позивач зазначив, що останнє прийнято з грубим порушенням вимого чинного законодавства. Згідно п.11 ст.79-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру. Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 (далі Закон України №1952-IV), право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації. Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України №1952-IV, встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України №1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч.4 ст.3 Закону України №1952-IV, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених ст.28 цього Закону. Відповідно до ст.22 Закону України №1952-IV, відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Згідно п.2 ст.18 Закону України №1952-IV Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме мано та їх обтяжень» (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 №553 (далі Порядок). Під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи, що визначено пунктом 4 ч.10 Закону України №1952-IV. Відповідно до пунктів 1,2,10 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 адміністратором ЦНАП формується заява про реєстрацію іншого речового права на підставі наданих документів, виготовляються електронні копії, отримання в порядку інформаційного обміну між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та реєстром Державного земельного кадастру реєстраційні даних щодо земельної ділянки та передається на розгляді державного реєстратора. Частиною 3 ст. 10 Закону України №1952-IV встановлено, що державний реєстратор: - встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п. 1); - перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 2). Відповідно до п.11 ст.18 Закону України №1952-IV - під час подання заяви про державну реєстрацію права заявник зобов`язаний повідомити державного реєстратора про наявність встановлених законом обтяжень речових права на нерухоме майно. Державна реєстрація іншого речового права - сервітуту на земельну ділянку проводиться відповідно до п.9 ст.27 Закону України №1952-IV- підставою для реєстрації прав є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що 29.01.2020 заявником [PERSON] реєстратору було надано рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у справі №740/737/15 від 06.11.2015, що набрало законної сили, рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016, що набрало законної сили та постанову Верховного Суду від 30.01.2018, що набрала законної сили. Згідно п. 81-4 Порядку, Державна реєстрація сервітуту на частину земельної ділянки проводиться виключно за наявності відомостей про межі такого сервітуту в Державному земельному кадастрі. В порядку інформаційного обміну між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та реєстром Державного земельного кадастру, державний реєстратор отримала реєстраційні дані про зареєстроване інше речове право - сервітут на земельну ділянку із зазначенням її меж. Отже, виходячи із отриманих від заявника документів, а саме судових рішень, що набрали законної сили та реєстраційних даних, державним реєстратором не було встановлено суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовим правом, а отже і не було підстав для відмови в державній реєстрації прав. Щодо посилання позивача та його представника на відсутність інформації про координати поворотних точок меж земельного сервітуту в Державному земельному кадастрі, суд зазначає, що здійснення ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, забезпечення інформаційної взаємодії Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку, віднесене виключно до компетенції Держеокадастру, разом з тим, дії цього органу не є предметом даного спору, Держеокадастр не є відповідачем у справі і до нього позивачем не заявлено вимог, а тому суд не надає цім обставинам оцінку. Також суд, зазначає, що позивачем жодним чином не доведене, що нечерговість/невідповідність дій [PERSON] при зверненні за реєстрацією земельного сервітуту, привело до порушення його прав, і яких саме прав, зважаючи на наявність судових рішень, яким встановлено законіть спірного земельного сервітуту. Заявлені позовні вимоги фактично зводяться до незгоди із встановленим земельним сервітутом, оскільки позов не містить посилання, які саме права позивача були порушені у зв`язку із проведеною реєстрацією. Вирішуючи позовну вимогу щодо визнання таким, що припинив дію сервітут у зв`язку з невикористанням останнього протягом трьох років, суд виходить з наступного. Згідно із ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природніх ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом. Згідно ч.1 ст.402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За приписами ст.406 ЦК України сервітут припиняється у тому числі у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку (ч.3 ст.100 Земельного кодексу України). Це означає, що право земельного сервітуту виникає з моменту його державної реєстрації незалежно від підстави виникнення - договору чи рішення суду. Договір може бути зареєстрований після досягнення домовленості щодо усіх його істотних умов та втілення у форму, передбачену законом, рішення суду - після вступу його у законну силу. Реєстрація права земельного сервітуту здійснюється відповідно до порядку реєстрації прав на земельну ділянку. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2015 набрало законної сили 07.05.2016, державна реєстрація сервітуту відбулась 29.01.2020, а отже право земельного сервітуту у [PERSON] виникло з 29.01.2020. Окрім цього, із пояснень наданих в судовому засіданні відповідачкою [PERSON] вбачається, що обставиною, що унеможливлює фактичне використання нею речового права - сервітуту, є перешкода - встановлений позивачем паркан, а також обставиною, що обумовлювала її не звертатись для реєстрації сервітуту, відразу після набрання рішенням законної сили, це звернення позивача до суду з позовом про скасування сервітуту. Разом з тим, Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02.04.2019, останньому було відмовлено у задоволенні позовних вимог, яке Постановою Чернігівського апеляційного суду залишено без змін і набрало законної сили 25.06.2019, після чого, вона і звернулась у встановленому законом порядку для реєстрації речового права. На час розгляду вказаної справи наведені судові рішення постановою Верховного Суду від 10.03.2021 залишені без змін. Отже зважаючи на встановлені судом обставини та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання сервітуту таким, що припинив свою дію, у зв`язку з невикористанням останнього протягом трьох років, задоволенню не підлягає. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд також виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Позивач у повній мірі скористався наданими йому процесуальними правами, в тому числі щодо подання доказів та доведення обставин, на які він посилався, подані ним клопотання і заяви вирішені відповідно до норм процесуального закону та принципу змагальності сторін. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed