Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном та виселення з приватного будинку, в якому просить зобов'язати відповідача не перешкоджати позивачеві вселитись у належний йому на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] з метою здійснення ним володіння, користування та розпорядження будинком та виселити відповідача з зазначеного житлового будинку, який належить [PERSON], вказуючи, що у зазначеному будинку прописана відповідач, але 18.10.2007 року шлюб між сторонами розірвано і відповідач більше не є членом його сім'ї, отже фактично вона є наймачем житла у його будинку після припинення сімейних відносин з власником будинку, угода про безоплатне користування жилим приміщенням між сторонами відсутня. Вказує, що відповідач постійно створює перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження вказаним житловим будинком позивачеві, який є фактичним власником зазначеного будинку. Спір в досудовому порядку врегулювати між сторонами неможливо. В судовому засіданні позивач та його представник- [PERSON]. підтримали заявлений позов, просили його задовольнити. Зазначили, що відповідачка проживає у вказаному будинку десь з 1994 року, тобто як під час шлюбу так і після його розірвання. Оскільки відповідачка проживає разом із сином у даному будинку, вона й оплачує фактично спожиті комунальні послуги. Позивач також вказав, що має ключі від будинку, також в будинку розміщені його деякі речі. Однак, був випадок, коли його речі відповідачка викинула до гаражу, з приводу чого він звертався до міліції. Зазначив, що відповідачка перешкоджає йому користуватися будинком тим, що безпідставно проживає в ньому, періодично погрожує йому, шантажує, веде численні судові процеси. Також пояснив, що 20 грудня 2013 року у цій справі була винесена ухвала про затвердження мирової угоди між сторонами, однією з умов якої була сплата відповідачкою на користь позивача квартирної плати, що виконувалося нею до січня по квітень 2014 року. В подальшому-27 травня 2014 року дана ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Запорізької області. Вважає зазначену ухвалу про затвердження мирової угоди письмовим договором про сплату орендної плати, умови якого наразі відповідачкою не виконуються. Представник позивача також зазначив, що позивачем надсилався відповідачці з метою укладення договір оренди даного будинку, однак відповідачкою не отримано. В судовому засіданні відповідач та її представник - [PERSON] проти задоволення позову заперечували, вказали, що оскільки після припинення шлюбних відносин з позивачем відповідачка продовжує проживати у вказаному житловому будинку, то має такі ж права і обов'язки як наймач та члени його сім'ї. Припинення сімейних відносин з власником житлового будинку- [PERSON]. не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Вказує, що жодної угоди про платне чи безоплатне користування жилим приміщенням по [ADDRESS] між нею та позивачем укладено не було, не погоджувалась будь-яка плата за користування житлом. Натомість - за період проживання у житловому будинку вона весь час самостійно сплачує комунальні платежі, про що свідчать довідки про відсутність заборгованості. Всі ці затрати несе особисто, оскільки позивач дійсно не проживає у будинку з власної волі. Вказує, що з її боку позивачеві взагалі не чиняться перешкоди стосовно проживання у будинку, він має комплект ключів від вхідних дверей будинку, в будинку знаходяться його речі. Окрім того, позивач у будь-який зручний для нього відвідує житловий будинок. Крім того, підстави, передбачені ст. 116 ЖК України для виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення у позовній заяві не зазначені й відсутні. Суд, дослідивши заявлені позовні вимоги, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з таких підстав. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1982 року по 31 січня 1989 року. Згодом, 24 листопада 1995 року сторони повторно зареєстрували шлюб, а 18 жовтня 2007 року знову його розірвали. У період часу з 10 грудня 1982 року по 18 жовтня 2007 року сторони підтримували шлюбні стосунки. До розірвання шлюбу і після його розірвання по теперішній час відповідачка проживає у житловому будинку [ADDRESS] що підтверджується відповідною довідкою Голови квартального комітету № 94 від 11.11.2013 року, в якій зазначено, що вона дійсно проживає у вказаному будинку з вересня 1994 року, прописана з грудня 1995 року і по теперішній час. Також, вказано, що з відповідачкою проживає її син [PERSON], 1983 року народження. Крім того, про те, що відповідач у вказаному житловому будинку зареєстрована свідчить штамп реєстрації на 11 стр. її паспорту. /а.с. 41 зворотна сторінка/. Крім того, зазначені обставини визнаються сторонами. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2009 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2008 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку об'єктом сумісної власності скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: «Відмовити [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] сумісною власністю [PERSON] і [PERSON], а також відмовити в визнанні за [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS].» /а.с. 6-7/ Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду № 2-210/2011 р. від 25.03.2011 року, в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частину житлового будинку та за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частину житлового будинку відмовлено. /а.с. 10-12/ Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2012 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 25 березня 2011 року у даній справі залишено без змін. /а.с. 8-9/ Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 липня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 квітня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: «В задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення-відмовити.» /а.с.13-15/ Проте, належність позивачу вказаного будинку на праві приватної власності не впливає на наявність у відповідача права на проживання у житловому будинку по [ADDRESS], та на теперішній час відсутні підстави для її примусового виселення з вказаного житла у зв»язку з наступним. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Зі змісту ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР слідує, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.. 405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в якій також зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, оскільки після припинення шлюбних відносин з позивачем відповідач продовжує проживати у вказаному житловому будинку, будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням між сторонами не укладено то відповідачка має право користуватися вказаним житловим будинком. Припинення сімейних відносин з власником житлового будинку [PERSON] не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. У статті 162 ЖК Української РСР встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Стаття 61 ЖК Української РСР передбачає письмову форму договору найму житлового приміщення. Між тим, жодної угоди про платне чи безоплатне користування жилим приміщенням по [ADDRESS] між сторонами укладено не було, не погоджувалась будь-яка плата за користування житлом. Позивач у позові посилається на ст. ст. 162, 168,169 ЖК України і вказує, що відповідач не виплачує йому квартирну плату, що є підставою для розірвання договору найму жилого приміщення, що як наслідок тягне за собою виселення відповідачки. Однак, вказані твердження позивача є безпідставними, оскільки, розмір квартирної плати не встановлювався, договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався, будь-які відомості, що підтверджують протилежне позивачем не надано. Твердження позивача про те, що ухвала про затвердження мирової угоди в даній справі 20 грудня 2013 року, яка скасована ухвалою апеляційного суду Запорізької області є письмовим договором про сплату орендної плати суд вважає безпідставними в силу норм законодавства. Відповідач за період проживання у житловому будинку весь час самостійно сплачує комунальні платежі, про що свідчать копії довідок про відсутність заборгованості: за спожиту електроенергію № 15611 від 08.11.2013 року, видана Начальником ММРЕМ, /а.с.43/ , за водопостачання № 2358 від 11.11.2013 року, видана Директором КП «Водоканал», /а.с.44/, за спожите газопостачання № 2522 від 12.11.2013 року, видана старшим майстром абонентного відділу СОГ. /а.с.45/ Всі ці затрати відповідач несе особисто, оскільки позивач дійсно не проживає у будинку з власної волі. Той факт, що позивачеві чиняться перешкоди у здійсненні права володіння, користування, розпорядження вказаним житловим будинком не знайшов своє підтвердження під час судового розгляду справи. Жодного доказу викидування з будинку відповідачкою речей позивача до судового засідання не надано, зазначення позивачем того, що відповідачка перешкоджає йому користуватися будинком безпідставним проживанням в ньому, в результаті погроз, шантажу, веденням численних судових процесів суд вважає недоведеними та безпідставними. Так, відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР встановлені випадки, коли особа може бути виселена з займаного житлового приміщення без надання іншого приміщення для проживання (якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними). Між тим, жодного доказу вказаних обставин позивачем не зазначено. Таким чином, у зв'язку з викладеним, суд вважає обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог у обраний ним спосіб не доведеними і у зв'язку з цим не вбачає підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed