Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження органу приватизації №7/397-07 від 09.10.2007 року, визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 09 жовтня 2007 року на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON], мотивуючи тим, що [INFO] року померла його мати [PERSON] Як він вважав, після її смерті відкрилась спадщина на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. За життя заповіту мати не залишала, тому після її смерті спадкоємцями за законом є він та його рідний брат [PERSON] В травні 2016 року він звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті матері [PERSON], зокрема і вищезазначеної квартири. Тоді ж, йому стало відомо, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 жовтня 2007 року, що видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження від 09 жовтня 2007 року №7/397-07 квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності його матері [PERSON] та брату [PERSON] Вважає, що така приватизація квартири порушує його права, оскільки була проведена без його згоди та при винесенні рішення про приватизацію (2007 рік) не було враховано, що він має право користування квартирою, оскільки в ній постійно проживав з 1974 року, як член сім'ї і повинен був бути учасником приватизації. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні та зокрема зазначили, що позивач з 1998 року та по теперішній час зареєстрований за адресою спірної квартири. На момент приватизації (2007 рік) він постійно проживав у квартирі. Про те, що мати позивача разом з братом приватизувала спірну квартиру на двох, він дізнався лише коли пішов до нотаріуса оформлювати свої спадкові права після смерті матері, тому строк позовної давності ним не пропущений. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнала та зокрема зазначили, що позивач дійсно є рідним братом позивача. У 2007 році відповідач та його мати [PERSON] вирішили приватизувати житло і звернулися з відповідною заявою до органу приватизації. На той час позивач дійсно проживав у спірній квартирі. Оскільки питанням приватизації квартири займалася їх мати, йому невідомо - чи давав позивач письмову згоду на приватизацію квартири. Впевнений, що приватизація квартири відповідала вимогам діючого законодавства України. Також просив суд застосувати строк позовної давності для звернення до суду з дійсним позовом, оскільки станом на 2007 рік позивач проживав в спірній квартирі та йому було відомо про її приватизацію, а позов пред'явив лише у червні 2016 року. Представник відповідача Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні пояснила, що відповідно до поквартирної картки позивач в 2002 році був виписаний за адресою спірної квартири, оскільки перебував в місцях позбавлення волі. Виписати тоді його могли на підставі заяви когось із родичів та вироку суду, не роблячи про це відмітку в паспорті. На підставі, яких документів позивача в 2002 році зняли з реєстраційного обліку їй невідомо, оскільки окрім поквартирної картки нічого не збереглося, а паспортист, яка його виписувала на теперешній час вже не працює. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно із ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні, яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (чинне на момент приватизації спірної квартири), яким передбачено процедуру такої передачі. Відповідно до п. 5 цього Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або частково) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Відповідно до п.п.20,21 цього Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення . У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно до п.п.23,24,26 цього Положення оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Як встановлено судом, виконавчим комітетом Придніпровської міської Ради депутатів трудящихся 25 липня 1974 року [PERSON]. був виданий ордер [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] на родину з чотирьох чоловік, яка складалась з : неї, її чоловіка [PERSON] та дітей [PERSON], [PERSON] (а.с.10). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] та братом [PERSON] Всі названі особи разом проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS]), зокрема позивач з 24.05.1991 року по 31.05.1996 року та з 09.06.1998 року по 25.02.2002 року, що підтверджується по квартирною карткою (а.с.83). В період з 18.04.1995 року по 08.08.1997 року та з 08.10.2001 року по 09.09.2004 року позивач за вищезазначеною адресою не проживав, оскільки відбував покарання в місцях позбавлення волі (а.с.45,46). У паспорті позивача [PERSON] місцем реєстрації з 09.06.1998 року зазначена адреса [ADDRESS]). Відміток про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою його паспорт не містить (а.с.8). З викладеного слідує, що підставою зняття 25.02.2002 року позивача з реєстраційного обліку не було його волевиявлення, оскільки в той час він знаходився в місцях позбавлення волі. Як стверджував позивав в судовому засіданні про те, що його ще в 2002 році зняли з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири він нічого не знав та вважав весь цей час, що має реєстрацію в цій квартирі. Даних, що позивач був зареєстрований та проживав за іншою адресою матеріали справи не містять. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не спростовував той факт, що позивач на момент приватизації спірної квартири та і по сьогодні в ній постійно мешкає. Дана обставина, також підтверджується актом складеним сусідами позивача, які в ньому засвідчили, що [PERSON] з 1974 року та по теперішній час мешкає у квартирі [ADDRESS]. Розпорядження органу приватизації - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради №7/397-07 від 09 жовтня 2007 року на підставі заяви наймача [PERSON] та члена сім'ї [PERSON] від 17 вересня 2007 року - квартира [ADDRESS] була передання ним у спільну часткову власність (а.с.65,68). 09 жовтня 2007 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради - [PERSON], [PERSON] видано свідоцтво про спільне часткове право власності на квартиру [ADDRESS]. 27 листопада 2007 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради зареєструвало за [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]), а саме за кожним по 1/2 її частині (а.с.12). Таким чином, враховуючи, що позивач на час приватизації спірної квартири постійно проживав в ній,був виписаний від незалежних від нього обставин та не за його волевиявленням, а отже мав право на участь в її приватизації, від такої участі письмово не відмовлявся, то суд приходить до висновку, що наявні всі підстави для визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання незаконним та недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого на ім'я [PERSON] та [PERSON] Разом з цим, відповідач [PERSON] просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду, оскільки приватизація спірної квартири відбулась 09 жовтня 2007 року, а він звернувся з дійсним позовом до суду лише в червні 2016 року. Виходячи з викладеного, суд дійшов наступних висновків. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позивач та його представник пов'язують момент обізнаності про порушення права позивача на приватизацію спірної квартири, зверненням позивача до державного нотаріуса за оформленням спадкових прав, після смерті матері , оскільки до цього моменту йому не було відомо, що спірна квартира в якій він постійно мешкав, була приватизована без його участі матір'ю та братом. Із дослідженої судом копії спадкової справи №609/2015, заведеної після смерті [PERSON], вбачається, що позивач з заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернувся до нотаріальної контори 01.12.2015 року (а.с.85) Інші докази про те, що позивач знав про своє порушене право раніше в матеріалах справи відсутні. А тому суд вважає, що строк на звернення до суду з позовом [PERSON] не пропущено, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved