Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про наклеп, захист честі, гідності та ділової репутації. У обґрунтування свого позову [PERSON] вказував, що 23.07.2020 року він ніс службу у складі автопатруля «Корвет-510» разом з сержантом поліції [PERSON] на квадраті патрулювання АД Н - 24 Миколаїв-Благовіщенське 184км с. Троїцьке та відповідно до покладених завдань, здійснював патрулювання території з метою забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і громадського порядку, забезпечення безпеки дорожнього руху та контроль за дотриманням, водіями Правил Дорожнього Руху України. Згідно з п.1 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну Поліцію» здійснювали превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчинення правопорушень. Близько 10год.55хв.до екіпажу підійшов [PERSON] , а згодом приєднався його приятель [PERSON] , які почали голосно робити зауваження з приводу порушення Правил Дорожнього Руху службовим автомобілем SKODA RAPID 4966(на синьому фоні) та вимог посадових інструкцій і законів України щодо несення служби екіпажем позивачем, як працівником поліції. [PERSON] разом з [PERSON] почали знімати позивача так його напарника, службове авто на прилади з функцією фото-відео зйомки(мобільні телефони) та голосно повідомляти водіям про порушення з позивача та не слухаючі законних вимог щодо їх зауважень та поведінки під час ситуації, яку вони вважали порушенням з боку поліцейських, а саме позивача. Відео ролик, який було змонтовано [PERSON] та [PERSON] та який несе наклеп на службову (ділову) репутацію, образу честі і гідності позивача, розмістили у мережі інтернет та на особистих сторінках(goo-gl.su/uhu7KwB) у соц.мережах, та на публічній сторінці КDK.KR.UA(Громадська Організація Кропівницький Дорожний Контроль) у соц.мережі FACEBOOK, з посиланням (https://www.facebook.com/kdk.kr.ua/videos/303167820912972/), яка має білля 10 тисяч переглядів з хибними та ображаючими коментарями у соціальній мережі, неправдивих чуток та ганебне усвідомлення людьми моїх дій, як поліцейського і громадянина. Разом з тим [PERSON] та [PERSON] поскаржилися з письмовою заявою на ім`я Начальника Головного Управління Національною Поліцією в Миколаївській області полковника поліції Сергія Шайхета з пересиланням звернення на Начальника Управління Патрульної поліції в Миколаївській області ДПП старшому лейтенанту поліції [PERSON] щодо сумніву моїх професійних здібностей, знання законів України і посадових інструкцій, неможливості бути взірцем і авторитетом для інших та показувати приклад іншим поколінням. Все це ставить під сумнів честь, гідність, позивача, його репутацію у суспільстві та на службі, як громадянина,батька, чоловіка та поліцейського. Позивач вказує, що інформація щодо нього була поширена [PERSON] та [PERSON] у присутності водіїв, працівника поліції сержанта [PERSON] , серед великої кількості користувачів мережі інтернет, соціальної мережі FACEBOOK, Громадської організації KDK (Кропивницький Дорожній Контроль),керівництва ГУНП у Миколаївській області, керівництва УПП в Миколаївській області ДПП. Позивач вказує, що зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності посилаючись на те, що він не порушував Правил дорожнього руху та службових інструкцій, а навпаки діяв з їх дотриманням. Позивач вказує, що поширення вищевказаної інформації порушує його немайнові права і честь. Образливе ставлення до нього, як до громадянина,поліцейського, вказівки відповідачів на нібито не знання позивачем законів і нормативних актів, загальних правил поведінки у суспільстві та розповсюдження цієї інформації складає ганебне уявлення, щодо позивача, шкодить його службовій репутації, кар`єрному росту та повазі зі сторони знайомих та колег. Поширенням вказаної інформації [PERSON] та [PERSON] створили негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, родичів, знайомих та великої кількості користувачів мережі INTERNET, порушивши його честь, оскільки бути поліцейським є соціально важливим, передбачає безперервний процес виховання громадян у дусі дотримання законів і порядку. Позивач вказує, що внаслідок зазначених дій відповідачів йому було завдано моральну шкоду яку він оцінює в 100000грн. Посилаючись на вищевказане позивач просив: 1) визнати не достовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової (службової) репутації, наступну інформацію: розповсюджену [PERSON] та [PERSON] починаючи з 23.07.2020 року з письмової заяви на ім`я Начальника Головного Управління Національною Поліцією в Миколаївській області(ГУНП) полковника поліції Сергія Шайхета з пересиланням звернення на Начальника Управління Патрульної поліції в Миколаївській області ДПП старшому лейтенанту поліції Віталію Данілі, щодо сумніву його професійних здібностях, знанні законів України і посадових інструкцій, можливості бути взірцем і авторитетом для інших та показувати приклад іншим поколінням; відео ролика з коментарями розповсюджене у мережі INTERNET на особистих сторінках(goo-gl.su/uhu7KwB) у соц..мережах, та на публічної сторінці КDK.KR.UA(Громадська Організація Кропивницький Дорожний Контроль) у соц.мережі FACEBOOK, з посиланням [INFO] , яка має білля 10 тисяч переглядів з хибними та ображаючими коментарями у соц.мережі . 2) Зобов`язати [PERSON] та [PERSON] спростувати поширену [PERSON] недостовірну інформацію, звернувшись з заявою на ім`я Начальника Головного Управління Національною Поліцією в Миколаївській області(ГУНП) полковника поліції Сергія Шайхета з пересиланням звернення на Начальника Управління Патрульної поліції в Миколаївській області ДПП старшому лейтенанту поліції Віталію Данілі, та у мережі INTERNET на особистих сторінках(googl. su/uhu7KwB) у соц..мережах, та на публічної сторінці КDK.KR.UA(Громадська Організація Кропівницький Дорожний Контроль) у соц.мережі FACEBOOK,з посиланням (https://www.facebook.com/kdk.kr.ua/videos/303167820912972/), з таким текстом звернення: 23.07.2020року ми [PERSON] та [PERSON] у відео-роліку та у зверненні на ім`я Начальника Головного Управління Національною Поліцією в Миколаївській області(ГУНП) полковника поліції Сергія Шайхета з пересиланням звернення на Начальника Управління Патрульної поліції в Миколаївській області ДПП старшому лейтенанту поліції Віталію Данілі виклали неправдиві та не достовірні відомості про громадянина та інспектора взводу №2, роти №1, батальону №2 УПП в Миколаївській області, лейтенанта поліції. [PERSON] , щодо його професійних здібностей, знання законів України і посадових інструкцій, Порушення законів України та ПДР України. Беззаперечно він є взірцем і авторитетом та показує приклад іншим поколінням. Ми не маємо жодних сумнів в його честі, гідності, репутації у суспільстві та на службі, як громадянина, батька, чоловіка та поліцейського. 3) стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь жінки позивача [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100000,00 грн. (сто тисяч гривень). А також стягнути з відповідачів судові витрати. [PERSON] подав до суду відзив, у якому просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити посилаючись на те, що він 23.07.2020 р. рухаючись з с. Троїцьке в напрямку міста Нова Одеса, помітив службовий автомобіль патрульної поліції в якому знаходились патрульні поліцейські, що з всупереч пункту «г» статті 15.9 Постанови Кабінету Міністрів «Про правила дорожнього руху» від 10 жовтня 2001 року № 1306. Стояв ближче ніж за 10 метрів до пішохідного переходу та звернувся до них з проханням, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, від`їхати трохи далі від пішохідного переходу або увімкни проблискові маячки. У спілкуванні зі ним лейтенант поліції, інспектор УПП в Миколаївській області Ливицький Роман Миколайович, спеціальний жетон № 0174534, поводив себе грубо і намагався вигадати причину притягнення його до адміністративної відповідальності. У ході розмови, у зв`язку з неправомірними діями позивача, [PERSON] зателефонував за номером 102 та повідомив про правопорушення вчинене позивачем. В ході здійснення [PERSON] відеофіксації розмови, позивач відібрав його мобільний телефон обґрунтовуючи свої дії тим, що мобільний телефон наражає його на небезпеку, а також почав застосовувати фізичний вплив до нього Відповідач вказує, що користуючись службовим становищем, позивач почав робити натяки на те, що він не буде притягати відповідачів до відповідальності, якщо вони скасують свою заявку на лінію 102. Таким чином, за переконанням [PERSON] дії позивача є неправомірними, що стало підставою для подання скарги. [PERSON] вказує, що висловлювання відповідачів на адресу позивача щодо непрофесійності його дій за своїм змістом є критикою відносно публічної особи, якою є позивач - працівник поліції і мають характер оціночних суджень. Тому таке поширення інформації перебуває під захистом, який надає ст. 10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року праву на свободу вираження поглядів у формі передавання інформації без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. З огляду на те, що стандарти демократичного суспільства передбачають необхідність громадського контролю над професійними діями службових осіб правоохоронних органів, які є публічними особами і внаслідок цього повинні бути відкритими до критики, у тому числі в різкій і провокативній формі, відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції такі дії відповідача не можуть підлягати санкціям у вигляді цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди. [PERSON] вказує, що він не має відношення до опублікування зазначеної інформації у соціальній мережі Fасеbоок, а позивачем не доведено належність сторінки у Fасеbоок відповідачам, оскільки публічну сторінку на веб-сайті соціальної мережі Fасеbоок може створити будь-яка особа. Так само [PERSON] не має жодного відношення та не є власником веб-сайту Громадської Організації Кропивницький Дорожній Контроль. Належність веб-сайту Громадської Організації Кропивницький Дорожній Контроль [PERSON] позивачем також не доведена. Позивачем загалом на наведено жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідачами було розповсюджено недостовірну інформацію. Відеоролик з соціальної мережі Fасеbоок та посилання в позовній заяві на електронні адреси сайтів які розповсюдили відеозаписи не є достатніми доказами для того щоб стверджувати, що відповідачами було розповсюджено недостовірну інформацію про позивача. Ніяких офіційних заяв або звернень відповідачами, з даного приводу, зроблено не було, а носії які містять відеозапис не є належними та достовірними доказами того, що відповідач вчинив ті дії якими нібито порушено права позивача. [PERSON] також вказав, що звернення відповідачів із заявами ( свідчить про реалізацію ними права, передбаченого ч. 4 ст.14 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», Законом України «Про звернення громадян», статтею 40 Конституції України, та не є поширенням недостовірної інформації. Також [PERSON] вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, враховуючи характер спірних правовідносин та обставини справи у визначеному ним розмірі. У позові не наведено належного розрахунку завданої моральної шкоди в сумі 10000І (сто тисяч) гривень. Також, незаконною є вимога стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди, оскільки [PERSON] не є стороною даного провадження та не була учасником подій, якими, на думку позивача порушено його права. Також відповідач вказував на не належне оформлення позивачем позовної заяви. Позивач 10.12.2020 року подав відповідь на відзив [PERSON] у якому спростовував доводи відповідача щодо визнання інформації не достовірною та щодо відсутності порушень прав позивача на повагу до його гідності, честі, та недоторканості ділової репутації. Позивач обґрунтовуючи наявність завданої йому діями відповідачів моральної шкоди вказував, що завдана йому моральна шкода полягає у переживаннях, щодо проведення службової перевірки, що відбувалась на передодні його щорічної відпустки, яку він хотів провести разом із сім`єю, але змушений був згідно Дисциплінарного Статуту України давати пояснення, доводити законність своїх дій, слідкувати за її проведенням, неодноразово чути в свій бік коментарі із приводу поширеного відповідачами змонтованого відео та інформації вказаній у скаргах. Також позивач змушений був поясняти жінці та дітям, що він як поліцейський, чоловік, тато, сумлінно виконую свої обов`язки та викладена інформація є наклепом, що ганьбить його репутацію серед колег та у родині. Позивач також вказав, що він боїться за безпеку своєї родини з приводу погроз, які лунають із закликів до насильницьких дій щодо нього та його родини, а також батьків з боку живих людей, відвідувачів які переглянули змонтоване відео у мережі Інтернет та мають свою власну думку і можливості протиправних, насильницьких дій на всій території України. Позивач наводить приклади коментарів з погрозами що було розміщено різними особами до відеозапису на публічній сторінці КDK.KR.UA (Громадська Організація Кропівницький Дорожний Контроль) у соц.мережі FACEBOOK, за посиланням https://www.facebook.com/kdk.kr.ua/videos/303167820912972/ Також позивач у відповіді на відзив вказує, що відповідачі порушили недоторканість його приватного життя, відповідальність за що перебачена ст. 182 КК України. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилися хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань від них не надходило. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду докази, суд дійшов висновків про наступне. Судом встановлено, що 23.07.2020 р. на автомобільні дорозі Н24 Миколаїв-Благовіщенське 184 км біля повороту на с. Троїцьке Миколаївського району Миколаївської області позивач ніс службу у складі автопатруля разом з сержантом поліції [PERSON] , здійснював патрулювання території з метою забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і громадського порядку, забезпечення безпеки дорожнього руху та контроль за дотриманням водіями Правил Дорожнього Руху Близько 10 год. 55 хв. до екіпажу підійшов [PERSON] , а згодом приєднався [PERSON] , які почали робити зауваження працівникам поліції і вказувати на порушення ними Правил дорожнього руху, а саме вказувати на те що на їх думку працівники поліції припарку вали службовий автомобіль з порушенням п.15.9. г Правил дорожнього руху, оскільки той стояв ближче ніж за 10 метрів до пішохідного переходу. У цей час [PERSON] здійснював відео фіксацію своєї розмови з працівниками поліції на свій мобільний телефон, ці обставини визнаються сторонами і у суду немає сумнівів у достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, а тому в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Крім того ці обставини підтверджуються відеозаписом з місця події, який було досліджено судом. Як видно із вищевказаного відеозапису між працівниками поліції та іншими особами (яких позивач ідентифікує як відповідачів у цій справі) виникла суперечка в ході якої голос за кадром, що не належить працівнику поліції (далі голос за кадром) вказує на не правомірність дій працівників поліції, зокрема позивача. Так зокрема голос за кадром вказує на те, що автомобіль патрульної поліції припарковано на узбіччі дороги з порушенням Правил дорожнього руху, а саме із недотриманням встановленої цими правилами мінімальної відстані від пішохідного переходу. Працівники поліції у свою чергу просили у особи які1 належить голос за кадром пред`явити документи передбачені п.2.1 Правил дорожнього руху, на що той у свою чергу відповідав, що оскільки працівники поліції його не зупиняли, а він сам до них підійшов то і підстав для пред`явлення йому такої вимоги немає. На твердження працівника поліції що він пред`являє законну вимогу, голос за кадром вказує що це обман і «не достойно інспектора поліції». Також голос за кадром стверджував, що працівник поліції (позивач) відбирав у іншої особи телефон та застосував фізичний вплив (вдарив в обличчя), проте вказаний факт на дослідженому відеозаписі не зафіксовано, хоча видно що поліцейський після пред`явлення йому претензій зазначених віддає телефон якійсь особі. Також на відео зафіксовано як не встановлена особа та працівник поліції підчас суперечки торкаються один одного руками без застосування насилля. Голос за кадром, що не належить працівнику поліції вказує, що поведінка поліцейського, є не адекватною, говорить працівнику поліції «ти що больний?» [PERSON] вказаних питань між працівниками поліції та відповідачами точилася суперечка, яка тривала на протязі усього відеозапису. Крім того як видно з досліджених судом доказів та визнається сторонами за наслідком вказаної суперечки з працівниками поліції [PERSON] зателефонував на гарячу лінію поліції та поскаржився на не правомірні дії працівників поліції, оскільки про це ж саме стверджував голос за кадром, крім того відповідач [PERSON] вказував що він здійснював відео фіксацію суперечки з працівником поліції, а також 24.07.2020 року [PERSON] звернувся із письмовою скаргою на ім`я Начальника ГУНП в Миколаївської області на дії лейтенанта поліції, інспектора УПП в Миколаївській області Ливицького Р.М., у якій виклав ті ж обставини про які вказував голос за кадром, суд приходить до висновку про те, що основний голос за кадром належить [PERSON] . У своїй скарзі ім`я Начальника ГУНП в Миколаївської області на дії лейтенанта поліції, інспектора УПП в Миколаївській області Ливицького Р.М., [PERSON] виклав зміст події що була зафіксована на вищевказаному дослідженому судом відеозаписі зі своєї точки зору, виклав суть дій [PERSON] які він вважав не правомірними, вказав що вважає таку поведінку не гідною працівника поліції та просив адресата скарги надати оцінку діями лейтенанта поліції Ливицького Р.М. 28.07.2020 року [PERSON] також звернувся із письмовою скаргою на ім`я Начальника ГУНП в Миколаївської області на дії лейтенанта поліції, інспектора УПП в Миколаївській області Ливицького Р.М. У своїй скарзі [PERSON] виклав зміст вищевказаної події що відбулася 23.07.2020 року зі своєї точки зору, виклав суть дій [PERSON] які він вважав не правомірними, вказав що вважає таку поведінку не гідною працівника поліції та просив адресата скарги надати провести службову перевірку та лейтенанта поліції [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право кожного на повагу до його гідності також визначено в ст. 38 Конституції України. У абзаці 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року\~(далі в тексті - Постанова) зазначено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Як зазначено у цій Постанові чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Висновки суду, щодо поширення інформації про визнання якої недостовірною просить позивач. Згідно п. 15 вищевказаної Постанови, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Таким чином, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 12 ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. Як вже встановлено судом, відеозапис який було досліджено судом був зроблений [PERSON] особисто на його власний телефон. Разом з тим відповідач заперечує факт розміщення ним цього відеозапису в мережі інтернет зокрема у соц.мережі FACEBOOK, за посиланням (https://www.facebook.com/kdk.kr.ua/videos/303167820912972/). І хоча позивачем не доведено факт розміщення вказаного відеозапису в мережі Інтернет саме відповідачами, проте логічним буде висновок про те, що оскільки відеозапис було зроблено [PERSON] на його власний телефон, яким він розпоряджається, а відеозапис врешті було розміщено на публічній сторінці КDK.KR.UA(Громадська Організація Кропивницький Дорожний Контроль) у соц.мережі FACEBOOK, за посиланням https://www.facebook.com/kdk.kr.ua/videos/303167820912972/ , то мало місце передавання [PERSON] цього відеозапису принаймні одній особі. Висновки суду щодо визнання поширеної інформації недостовірною та такою що порушує права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вказана конституційна норма кореспондує статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна людина має право на свободу вираження своїх поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. У судовій практиці виникають певні труднощі щодо розмежування поширених відомостей (інформації або публікації) щодо наявності оціночних суджень автора чи тверджень про факти, що має важливе значення для правильного вирішення справи. Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова з другого Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц (провадження № 61-19478св18). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 569/5269/16-ц (провадження № 61-508св17). Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Таких висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц (провадження № 61-34159св18). Крім того до подібних висновків в іншій справі дійшов КЦС ВС (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 380/951/17). Суд звертає увагу на те, що межа допустимої критики щодо державного службовця визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Тому державний службовець має бути готовим виявляти більшу толерантність до таких висловлювань. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що критичні висловлювання відповідачів на адресу позивача які зафіксовано відповідачем [PERSON] на його телефон, є нічим іншим як їх оціночними судженнями що містять критику та оцінку вчинків позивача. Ці судження були висловлені безпосередньо позивачу та його колезі на місці виконання ними службових повноважень і виражають власні думки відповідачів щодо якості виконання позивачем публічних функцій. Відеозапис знятий відповідачем [PERSON] на його телефон фактично є відео фіксацією тих подій і розмов які відбулись між сторонами 23.07.2020 року на 184 км. автомобільної дороги Н-24 «МиколаївБлаговіщенське», зокрема висловлення відповідачами їх оціночних суджень щодо дій позивача. Висновки суду щодо тверджень позивача про поширення відповідачами недостовірної інформації шляхом подання скарг на його дії до його вищестоящого керівництва. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Отже звернення відповідачів із скаргами на дії позивача свідчить про реалізацію особами права, передбаченого ч. 4 ст.14 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», Законом України «Про звернення громадян», статтею 40 Конституції України, та не є поширенням недостовірної інформації. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17. За схожих обставин, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року ( справа SIRYK v. UKRAINE) Зважаючи на вищевикладені висновки суду щодо визнання поширеної інформації недостовірною та такою що порушує права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації суд не вирішує питань що стосуються відшкодування моральної шкоди. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про наклеп, захист честі, гідності та ділової репутації, слід відмовити повністю. З огляду на висновки суду щодо позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed