Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь суму моральної шкоди завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, без утримання податку на доходи фізичних осіб в розмірі - 204033,60 гривень. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначив, що він в різні періоди часу з 1980 року по 2013 рік працював на підприємстві відповідача. Загальний стаж його роботи на ПрАТ «ІНГЗК» становить 23 роки 5 місяців. Проте, 11.07.2013 року він був визнаний не придатним до роботи за своєю спеціальністю внаслідок стану здоров`я, що і стало приводом для звільнення. Відповідно до Акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 25.12.2013 року йому встановлені три професійні захворювання, причинами виникнення яких є загальна вібрація, важкість праці, концентрація пилу з вмістом кремнію діоксиду, формальдегід, мінеральні масла, виробничий шум, які перевищують ГДР. Йому встановлено 100% втрати працездатності безстроково та 1 група інвалідності. Позивач фактично прикутий до ліжка, не може самостійно пересуватися, потребує стороннього нагляду та допомоги, що викликає моральні страждання, які він оцінює в 204033,60 гривень. В судове засідання сторони не з`явились, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач скористався правом на подання відзиву на позов. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що загальний стаж позивача на підприємстві відповідача, зокрема в умовах шкідливих факторів, станом на 05.08.2013 року складає - 23 роки 5 місяців (Акт форми П-4 на а.с.21-23). Згідно Акту №4 розслідування хронічного професійного захворювання від 25.12.2013 року (далі - Акт розслідування) позивачу був встановлений наступний діагноз - вібраційна хвороба першого-другого ст. від дії загальних вібрацій з синдромом церебрально-периферичної ангіодистонії в поєднанні з попереково-крижовою радикулопатією з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом ПФС першого-другого ст., остеоартрозом ліктьових суглобів ПФ першого-другого ст. і колінних суглобів ПФ першого-другого ст. та дрібних суглобів кистей; хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пилотоксичний бронхіт першої ст.. емфізема легень першої ст.). ЛН першого ст.; нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). В пункті 17 даного Акту зазначається, що причинами виникнення професійного захворювання Позивача є робота в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Висновком МСЕК від 18.02.2014 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 (сорок) відсотків: 25% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ та 5% по туговухості з 10 лютого 2014 року до 01 березня 2015 року та потребу у медичному лікування, ВМП (а.с.24). Висновком МСЕК від 12.10.2017 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 60 (шістдесят) відсотків: 25% - вібраційна хвороба, 30% - ХОЗЛ та 5% по туговухості з 25 вересня 2017 року безстроково та третю групу інвалідності (а.с.25). Висновком МСЕК від 30.07.2019 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 100 (сто) відсотків: 85% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ та 5% по туговухості безстроково та першу групу інвалідності «А» (а.с.26). Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що у зв`язку із отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеню втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як такий, що не забезпечив йому безпечних та нешкідливих умов праці, у зв`язку з чим він отримав професійне захворювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Статтею 153 КЗпП України та статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Статтею 153 КЗпП України, передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача, які викладені у відзиві на позов щодо відсутності з боку відповідача вини у спричинені позивачу моральної шкоди з огляду на наступне. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Згідно зазначеного вище Акту причиною виникнення у позивача професійних захворювань стала тривала робота більше 23 років в умовах впливу шкідливих факторів. Крім того, із медичних довідок позивача встановлено, що в зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському НДІ промислової медицини. Після лікування йому було рекомендовано спостереження у лікарів, прийом лікарських засобів, фізіотерапія, санаторно-курортне лікування, щорічне реабілітаційне лікування в умовах клініки інституту (а.с.14-20). За таких обставин, враховуючи роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи характер і тривалість страждань та стан здоров`я позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а саме необхідності проходити періодично медичні обстеження та лікування, у тому числі і санаторно-курортні лікування, враховуючи відсоток втрати професійної працездатності позивача, який згідно висновку МСЕК становить 100 % безстроково та першу група інвалідності, що свідчить про стійкий процес втрати здоров`я, суд вважає, що розмір моральної шкоди повинен складати 120 000 (тридцять тисяч) грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. При цьому, виходячи з викладеного вище, доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов, про відсутність обов`язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу, суд до уваги не приймає, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця - відповідача по справі. У свою чергу також, спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки медичними довідками та виписними епікризами встановлений лише факт втрати професійної працездатності і це не є доказами заподіяння моральної шкоди. Позивач змушений проходити стаціонарний курс медикаментозного лікування, переносить фізичні страждання, в нього встановлений стійкий больовий синдром, що позбавляє його вільно рухатися, позбавляє нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, що у своїй сукупності і вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди. Також, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: partial