Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписав заяву №б/н від 07.05.2010 року. Відповідачем умови кредитного договору не виконуються. Станом на 13.08.2020 року заборгованість за кредитним договором становить 32089,07 гривень. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути вказану заборгованість та судові витрати. 14.01.2021 надійшов відзив на позовну заяву згідно якого представник відповідача адвокат Охлопков І.О. проти задоволення позову заперечував, просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Ухвалою суду від 28.09.2020 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07.05.2010 року з метою отримання банківських послуг [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 07.05.2010 року та копією паспорта відповідача. Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит». Також, судом встановлено, що відповідач користувався отриманими кредитними коштами, та здійснював періодичне погашення кредиту, останній раз 07.11.2013 на суму 2000 грн, що підтверджується наданою банком випискою по рахунку за договором №б/н станом на 14.08.2020 (а.с. 47-51). З наявного у матеріалах цивільної справи розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, вбачається, що станом на 13.08.2020 року заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.05.2010 року становить 32089,07 гривень, що складається із наступного: - 3888,68 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 25086,83 гривень - заборгованість за відсотками; - 3113,56 гривень - нарахована пеня; Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Оскільки позичальник користувався отриманими кредитними коштами і не повернув їх в повному обсязі, то суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3888,68 гривень, яка виникла станом на 13.08.2020 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь банку 25086,83 грн заборгованості за простроченими відсотками та пені в сумі 3113,56 грн суд дійшов висновку щодо відмови у їх задоволенні з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. В матеріалах справи наявна Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти, і яка не містить умови договору про відсоткову ставку, встановлення відповідальності у вигляді пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) та їх визначеного розміру. За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов й розміру відсоткової ставки, пені за несвоєчасність сплати боргу, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача вказаних складових заборгованості за кредитним договором, а тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Суд відхиляє з викладених вище підстав доводи позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк», про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Посилання позивача на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні. Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів. Це ж стосується доводів позову про те, що розмір пені та штрафу визначається Умовами та правилами надання банківських послуг. Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою (штрафом, пенею). Згідно з ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вже зазначалося, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як пеня та штраф, що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду. Позовна заява містить посилання на те, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про не укладення договору. Суд відхиляє такі доводи позивача з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці Умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3888,68 гривень, яка виникла станом на 13.08.2020 року з наведених вище підстав. Між тим, представником відповідача у відзиві порушено питання про застосування наслідків спливу позовної давності. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 07.05.2010 станом на 13.08.2020 та виписки за договором №б/н станом на 14.08.2020 [PERSON] останній раз здійснив погашення заборгованості за кредитом 07.11.2013 у розмірі 2000 грн, після чого заборгованість не погашав, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість, яка станом на 03.04.2015 склала 3888,68, тобто на всю суму заборгованості за тілом кредиту. Також, з довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що на ім`я [PERSON] було видано дві кредитні кратки, з терміном дії останньої до 08 місяця 2015 року (а.с.11). За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем 03.04.2015 року, у зв`язку з чим строк позовної давності спливає 03.04.2018. Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся лише 24 вересня 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Будь-яких пояснень з приводу пропущення строку позовної давності з боку позивача суду не надано. З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовом до відповідача не звернувся. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява представника відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed