Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах - працював на посаді доцента кафедри комунальної теплоенергетики та енергозбереження за сумісництвом на погодинній основі по договору з 01.09.2011 по 30.06.2012 р., що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2015 р., яке набрало законної сили. Працюючи за сумісництвом за період з 01.08.2011 р. по 31.12.2011 р. ним було виконано максимально дозволено при оплаті на погодинній основі педагогічне навантаження в об'ємі 250 годин. За цей період зарплата отримувалася ним вчасно. Однак, починаючи з 01.01.2012 без повідомлення причин, відповідач почав затримувати виплату заробітної плати. Обсяг роботи, виконаний за період з 01.01.2012 р. по 30.06.2012 становить 582 години. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ставить питання про примусове стягнення з відповідача, при нормі оплати годину 40,13 грн. загальну суму заборгованості 23356, 66 грн. та на підставі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та ст. 625 ЦК України за період прострочення виплати заробітної плати ставить питання про стягнення індексу інфляції в розмірі 15259,73 грн. та 3% річних в сумі 2282,55 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених підстав, а також враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2015 р., що набрало законної сили, встановлено, що в період з 01.09.2011 по 30.06.2012 р. позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді доцента кафедри комунальної теплоенергетики та енергозбереження за сумісництвом на погодинній основі по договору. Як зазначає позивач, починаючи з 01.01.2012 без повідомлення причин відповідач затягував підписання договорів-підрядів на виконання робіт та почав затримувати виплату заробітної плати. Обсяг роботи, виконаний за період з 01.01.2012 р. по 30.06.2012 становить 582 години, що підтверджується копією Журналу обліку виконання педагогічного навантаження викладачів кафедри комунальної теплоенергетики та енергозбереження, карткою фактичного виконання навчального навантаження науково-педагогічних працівників за ІІ семестр 2011-2012 навчальний рік, копією наказу відповідача від 28.03.2012 р. «Про затвердження тем дипломних проектів та призначення наукових керівників». Вищевказані обставини відповідачем в належний спосіб не спростовані. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 цього ж закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 р. № 557 норма оплати за годину становить 40 грн. 13 коп. Судом встановлено, що за період з 01.01.2012 р. по 30.06.2012 позивачу не виплачена заробітна плата на загальну суму 23355, 66 грн. (582 год. х 40 грн. 13 коп.), а тому доводи заяви про уточнення позовних вимог, згідно якої позивачем вказана загальна сума заборгованості 23356,66 грн. є хибними. Враховуючи, що відповідач порушив трудові права позивача, а саме право на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене чинним трудовим законодавством України, позов в частині стягнення заробітної плати за період з 01.01.2012 р. по 30.06.2012 є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а саме в сумі 23355,66 грн. невиплаченої заробітної плати. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд вважає їх безпідставними, позаяк, установлена вищевказаною нормою закону відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. Така правова позиція висловлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-43цс14, що згідно вимог ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. Також є хибними посилання позивача на положення Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки, згідно положень ст.7 вказаного закону, стягнення такої категорії виплат в примусовому порядку можливо лише за наявності відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації. Оскільки, матеріали справи не містять відмови відповідача про виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, такі вимоги позивача є безпідставними. Враховуючи те, що при пред'явленні позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, то, відповідно до ст. 88 ЦПК України, його слід стягнути з відповідача. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial