Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №148 від 15.12.1999 року про безкоштовну передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки розміром 1431 кв.м по догляду за будинком №133 по вулиці Харківській, смт. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, а також визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП №101173 від 11.09.2000 року, виданий [PERSON], померлої 17.07.2011 року на земельну ділянку площею 0,1431 га для будівництва та обслуговування житлового будинку у межах згідно з планом, розташовану на території смт. Кіровське, вул. Харківська, Кіровської селищної ради, та зареєстрований за №5008 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідачки у судовому вимоги за позовною заявою визнали у повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення судом. Представник Кіровської селищної ради надав заяву про розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду згідно норм чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що 17.07.2011 року померла мати позивача [PERSON], свідоцтво про смерть серії 1-КИ №407213 від 21.07.2011 року. Також встановлено, що [PERSON] з матір'ю були співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №133 по вул. Харківській в смт.Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, зокрема: 1/2 частка житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями №133 по вул. Харківській в смт. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, належить позивачу на підставі договору дарування житлового будинку від 14.02.1992 року (право власності зареєстровано 27.02.1992 року Новомосковським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за №47-1); 1/2 частка належала померлій [PERSON] на підставі мирової угоди від 07.05.1996 року, затвердженої ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (право власності за померлою зареєстровано 26.07.1996 року в реєстровій книзі Новомосковського міжрайонного бюро технічної інвентаризації). Як встановлено у судовому засіданні, після смерті матері позивач до нотаріальної контори не звертався, проте є таким, що прийняв спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується будинковою книгою. Так, в серпні 2015 року [PERSON] звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, в результаті чого з'ясувалося, що спадкоємцем померлої за заповітом є відповідачка [PERSON]. Також, встановлено, що до спадкового майна належить не лише 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Харківській, №133 в смт. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, а і земельна ділянка в цілому, на якій розташований житловий будинок. Окрім того, на підставі рішення виконкому Кіровської селищної [PERSON] №148 від 15.12.1999 року померлій [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1431 га, яка розташована на території смт. Кіровське, по вул. Харківській, №133, Кіровської селищної ради для будівництва та обслуговування житлового будинку і на підставі даного рішення був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №101173. [PERSON] до статті 30 ЗК України (в редакції 1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Згідно до статті 17 ЗК України (в редакції 1991 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Таким чином на час прийняття виконкомом Кіровської селищної ради рішення №148 від 15.12.1999 року про передачу у приватну власність померлій [PERSON] земельної ділянки площею 0,1431 га, розташованої за вищевказаною адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку, позивач був співвласником житлового будинку і користувався земельною ділянкою, тому Рішення порушує його законні права та інтереси. [PERSON] до ст. 88 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки - співвласників житлового будинку. Згідно вимог ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 155 Земельного Кодексу України (2001 року) визначено, що підставою для визнання державного акту на землю недійсним є порушення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування права іншої особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. [PERSON] до ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статтею 1218 ЦК України (2004 року) до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Outcome: approved