Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 01.02.2008 року між [PERSON] та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.1/АК-00409.08.2, відповідно до п. 1.1 якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 36 535 доларів США станом до 01 лютого 2015 року включно з процентною ставкою 12,50% річних. Суть порушеного права позивача полягає в тому, що відповідно до умов кредитного договору позивачу надавався кредит в іноземній валюті, проте на момент укладання кредитного договору у відповідача була відсутня ліцензія НБУ на використання іноземної валюти, а тому є всі підстави вважати, що укладений договір є недійсним. Крім того, зазначає, що під час підписання кредитного договору від імені відповідача, діяв на підставі довіреності [PERSON], який не надав позивачу ні оригіналу, ні нотаріально завіреної копії довіреності. Позивач просив визнати недійсним кредитний договір № 77.1/АК-00409.08.2 від 01.02.2008 року, укладений між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за тих же підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 01.02.2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (тепер Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк») було укладено кредитний договір № 77.1/АК-00409.08.2 (а.с. 4-5), згідно з яким банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 36 535 доларів США терміном до 01 лютого 2015 року включно. Процентна ставка за кредитом дорівнює 12,5 процентів річних. Представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а банк не мав права вчиняти оспорюваний правочин, і цей правочин відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсним. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, позивач [PERSON] мав можливість обирати валюту кредитування, а уклавши вищевказаний кредитний договір, погодився з отриманням кредиту у доларах США. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року зі змінами за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що ПАТ «Родовід Банк» на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію, а також дозвіл Нацбанку України на здійснення валютних операцій. На підтвердження цього відповідач надав копії банківської ліцензії №27 від 11.10.2004 року, дозволу №27-4 від 22.09.2006 року, додатку до дозволу №27-4 від 22.09.2006 року. Отже, відповідач на час укладення договору кредиту мав ліцензію на ведення операцій з валютними цінностями. Укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи його умови, досягли згоди з усіх істотних умов. Вищевказаний кредитний договір не суперечить чинному законодавству, укладений за вільним волевиявленням сторін, підстав для визнання його недійсним немає. Будь- яких доказів того, що представник відповідача, який підписував кредитний договір, не мав на це повноважень, позивачем суду не надано. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності, оскільки оспорюваний договір укладений у 2008 році, а з даним позовом позивач звернувся до суду у 2015 році. Представник позивача у судовому засіданні не зазначив поважні причини пропуску строку позовної давності. Отже, позивачем пропущений передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позов задоволений бути не може. На підставі наведеного, ст.ст. 3, 192, 198, 257,264, 524, 533, 626, 203 ч. 1, 215 ЦК України,

Outcome: dismissed