Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 26.12.05 року він був прийнятий на роботу до Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України. 23.09.13 року відповідачем видано наказ яким його звільнено за грубе порушення трудової дисципліни на підставі ст.147 КЗпП України. Вважає такий наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки було порушено ст. 149 КЗпП України, якою передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень. Вказує, що наказ про його звільнення не було доведено до відома у встановлений законом строк. Зазначав, що у трудовій книжці міститься запис про його звільнення за ч.4 ст. 40 КЗпП України. Вказував, що звільнення його за прогул без поважних причин також є незаконним, оскільки вважає, що самовільний вихід у відпустку не є прогулом без поважних причин, оскільки власник незаконно відмовив у наданні відпустки, про надання якої позивачем подано заяву 29.07.13 року. Посилався на те, що документи є підробними та не відповідають дійсності. Крім того, вказує що трудову книжку йому повернуто 12.11.13 року. Вважає звільнення з займаної посади незаконним, просить суд скасувати накази про накладення дисциплінарного стягнення та про звільнення як незаконні, поновити його на роботі, внести виправлення в трудову книжку, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки. Крім того, просить стягнути з відповідача 10 000 грн. завданої йому моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що згідно актів від 12.08.13 року, 13.08.13 року, 19.08.13 року, 20.08.13 року, 27.08.13 року позивач був відсутній на роботі протягом відповідних робочих днів та наказам від 23.09.13 року звільнений з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. З наказом та отриманням трудової книжки позивач ознайомитись відмовився, про що складено відповідні акти, просила відмовити у задоволенні позову, зазначала, що звільнення позивача відповідає діючому законодавству України, а позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.12.05 року [PERSON] прийнятий на роботу до Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України. Наказом № 193-К від 13.09.13 року визнано 12.08.13 року, 13.08.13 року, 19.08.13 року, 20.08.13 року, 27.08.13 року днями прогулів без поважних причин. Наказом № 201-К від 23.09.13 року [PERSON] звільнено з роботи у зв'язку із вчиненням ним прогулів без поважних причин, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. З актів № 3-7 відповідно від 12.08.13 року, 13.08.13 року, 19.08.13 року, 20.08.13 року, 27.08.13 року, скаредними комісією підприємства, вбачається, що позивач був відсутній на роботі протягом відповідних робочих днів. Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник поновлюється на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, та оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами незаконність дій підприємства при складанні вищевказаних актів та наказів, суд вважає, що позов в частині визнання незаконними, скасування наказів від 13.09.13 року та від 23.09.13 року, поновлення [PERSON] на роботі та внесення виправлень до трудової книжки задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та компенсацію за невикористану відпустку судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника бо уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні відповідач не видав позивачці трудову книжку, копію наказу про звільнення. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що в день звільнення позивач був ознайомлений з наказом, однак відмовився поставити свій підпис на наказі про ознайомлення, та відмовився від отримання трудової книжки, про що складено акти. З наданого суду актів від 23.09.13 року вбачається, що позивачу доведено наказ про звільнення та запропоновано отримати трудову книжку, але він відмовився поставити свій підпис на наказі та отримати трудову книжку. Відповідно до ст.ст. 47, 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Твердження представника відповідача про те, що вини роботодавця у не видачі трудової книжки немає, оскільки позивач відмовився отримати трудову книжки, що підтверджується актами від 23.09.13 року, суд оцінює критично, оскільки представником відповідача під час судового розгляду не було надано суду доказів у підтвердження того, що позивач відмовився отримати трудову книжку у день звільнення, а у подальшому відповідач приймав заходи для вручення позивачу трудової книжки, так як діючим трудовим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок по видачі трудової книжки працівнику саме у день звільнення. Трудову книжку повернуто позивачу, що не заперечується сторонами - 12.11.13 року. Суд встановив, що трудову книжку не було видано працівнику з вини відповідача, тому, відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Крім того, відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993 року № 58, з подальшими змінами, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Середній заробіток позивача [PERSON] розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, виходячи з виплат за фактичний час роботи. Час затримки у видачі трудової книжки з 23.09.13 року по 12.11.13 року, що становить 50 днів, тому середня заробітна плата за час затримки у видачі трудової книжки становить 3 638 грн. (50 днів х 72,76 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Позивачем не надано, згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України, доказів на підтвердження існування такої заборгованості. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п.13 ППВСУ України від 31.03.95 року №4). Таким чином, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат та виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial