Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 31.07.2015 року відповідачем було видано наказ №75-к, згідно якого його було звільнено з посади заступника директора підприємства на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Зазначений наказ було прийнято на підставі його заяви від 31.07.2015 року. Вважає вказаним наказ незаконним з огляду на наступне. Він працював на посаді заступника директора Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради з 26.09.2012 року по 25.03.2015 року. 10.07.2015 року був поновлений на посаді на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. Приписи п.1 ст.36 КЗпП України надають власнику або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, лише при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженими ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України. При цьому, договір припиняється в строк, визначений домовленістю між сторонами. Разом з тим, він у встановленій законом письмовій формі волі про розірвання з ним трудового договору не виявляв, заяви від 31.07.2015 року про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України відповідачу не направляв, бо перебував на лікарняному і реального настання правових наслідків у вигляді звільнення не бажав. В звязку з цим, позивач просив суд визнати незаконним наказ №75-к від 31.07.2015 року про його звільнення та поновити на посаді заступника директора Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В наданій заяві позивач просив проводити розгляд справи за його відсутності, зазначивши про підтримання заявленого позову. Відповідачем до суду було подано письмову заяву, в якій останній просив проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача. В задоволенні позову просив відмовити посилаючись на те, що підставою для звільнення позивача стала його власноруч написана заява від 31.07.2015 року. Підприємство лише визнає факт того, що дата в заяві дійсно була виконана не самим працівником. Також просили відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що на теперішній час на підприємстві відсутні вакантні посади заступника директора. Враховуючи надані сторонами письмові заяви, суд у відповідності до ст.ст.158,197 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи у відсутності останніх та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу фіксації. Перевіривши обставини, викладені в позовній заяві та доводи, наведені в заяві відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач працював в Комунальному підприємстві «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради на посаді заступника директора. Наказом №75-к від 31.07.2015 року [PERSON] було звільнено з займаної посади з 31.07.2015 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Як зазначено в наказі №75-к від 31.07.2015 року підставою для звільнення позивача стала заява останнього від 31.07.2015 року. Згідно доводів позовної заяви позивач посилався на те, що бажання розірвати трудовий договір з відповідачем не виявляв, заяви від 31.07.2015 року про звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України не направляв. З наданої позивачем до позову копії листка непрацездатності вбачається, що з 31.07.2015 року по 09.08.2015 року, позивач перебував на лікарняному. А відповідно до заяви відповідача вбачається, що останній фактично визнав той факт, що дату звільнення в заяві від 31.07.2015 року позивач не зазначав та така дата була визначена відповідачем самостійно. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.1 ст.36 КЗпП України було проведено відповідачем без дотримання вимог законодавства, за відсутності волевиявлення позивача на звільнення та без узгодження дати такого звільнення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі та визнати незаконним наказ №75-к від 31.07.2015 року про його звільнення та поновити позивача на посаді заступника директора Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 24633 грн. 75 коп., виходячи із наступного розрахунку: 125х197,07=24633,75 (де 125 - дні вимушеного прогулу за період з дати звільнення 31.07.2015 року по день розгляду справи судом 02.12.2015 року; 197 грн. 07 коп. середньоденна заробітна плата позивача згідно довідки). Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір в сумі 974 грн. 40 коп. (по 487 грн. 20 коп. за немайнову вимогу про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі та за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу). Згідно ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: approved