Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: визнати договір позики укладений 14.01.2014 року [PERSON] та [PERSON] удаваним та визнати, що 14.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу та відповідно правовідносини між сторонами регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу та стягнути судові витрати з відповідача. Позов обґрунтований тим, що 14.01.2014 року, [PERSON] було написано розписку про отримання в борг від [PERSON] 160 000 грн. Проте насправді в січні 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гранітних плит. За умовами договору купівлі-продажу гранітне каміння, яке належить продавцю передавалося на зберігання покупцеві та зберігалося покупцем на належних йому підприємстві і використовувалось в підприємницькій діяльності останнього (виготовленні надгробних плит та інших речей ритуального характеру і облаштуванні місця поховань) по мірі потреби, а оплата за використані плити здійснювалась безпосередньо після використання вказаних гранітних плат та оплати їх вартості замовниками послуг [PERSON] з облаштування місць поховання. Після укладання вказаного договору продавець ([PERSON]М.) передав покупцеві ([PERSON]М.) гранітне каміння у визначеній сторонами кількості. Вартість переданих покупцеві гранітних плит була оцінена сторонами у 160000 грн. На підтвердження факту прийняття [PERSON] гранітних плит від [PERSON] за згоди між сторонами було складено розписку про отримання [PERSON] грошей у сумі 160000 грн. (вартість плит), яка і була підписана [PERSON] Сторони домовились про те, що право власності на товар (гранітні плити) зберігаються за продавцем до оплати товару покупцем (у відповідності до ст.697 ЦК України), яка в свою чергу здійснювалась після розрахунку з покупцем третіх осіб, замовників його послуг з облаштування місць поховання. Тобто сторони узгодили між собою обставини за яких право власності переходить до покупця. Також сторони домовились про те, що [PERSON] має право самостійно продати належні йому гранітні плити, що передані та зберігались на підприємстві [PERSON] третім особам з відома останнього. В період часу з 23.03.2014 року по 10.09.2014 року у такий спосіб [PERSON] було придбано в [PERSON] гранітних плит на загальну суму 49500 грн., що підтверджується підписами [PERSON] у розписках про отримання грошей за вказаний період часу. В цей же час ( протягом 2014 року) [PERSON] з відома [PERSON] продавав гранітні плити, які зберігалися у [PERSON] третім особам. Наприкінці вересня 2014 року у звязку з ненастанням обставин за яких право власності на товар переходить до покупця (невикористання їх у підприємницькій діяльності покупцем) залишок невикористаних гранітних плит було повернуто покупцю. Вказані плити у вересні 2014 року було вивезено [PERSON] з підприємства [PERSON] Проте після повернення [PERSON] [PERSON] невикористаних гранітних плит [PERSON] повернути [PERSON] розписку про отримання грошей від 14.01.2014 року відмовився. Жодних претензій щодо невиконання [PERSON] умов договору купівлі-продажу гранітних плит ( неповна оплата, неповернення невикористаного товару у повному обсязі) [PERSON] [PERSON] не предявляв. За таких обставин вважає, що є всі підстави для визнання договору позики, укладеного між сторонами 14.01.2014 року у вигляді розписки про отримання грошей у сумі 160000 грн. підписаної [PERSON] удаваним та визнання укладеним між сторонами договору купівлі-продажу. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що між сторонами ніколи не існувало договірних відносин. Коштами, які [PERSON] отримав за договором позики, останній розпорядився на власний розсуд. Позивачем не надано жодного належного доказу на обґрунтування позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 14.01.2014 р. [PERSON] взяв в борг 160 000,00 гривень у [PERSON], що підтверджується відповідною розпискою, написання якої не заперечується сторонами. За приписом ст.\~1046\~ЦК України позикові відносини зумовлені характером обов'язку боржника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.\~\~\~\~\~\~\~\~ Ст.\~1048\~ЦК України передбачає, що договір позики може бути оплатним чи безоплатним. Розписка [PERSON] констатує факт одержання грошових коштів, передбачає їх повернення у визначений строк 31 грудня 2014 року та вказує на безоплатний характер позикових зобов'язань. Таким чином, розписка [PERSON] є доказом укладення між ним та [PERSON] договору позики. \~ \~Рішенням Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська \~від \~04\~грудня 2017\~року справа\~ № 202/8014/16-ц, провадження № 2/202/678/2017 по цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позовні вимоги [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], заборгованість за договором позики від 14.01.2014 року. [PERSON] подано апеляційну скаргу. Рішення не набрало чинності. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що обставини підписання розписки та правовідносини, що при цьому виникли, засвідчують те, що правочин позики, а також розписка, видана начебто на підтвердження договору позики, - є удаваним правочином, тобто таким, що приховує інший, якій дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу. Свідок [PERSON], художник, з 2007 року по 2015 рік працював у [PERSON], розповів про те, що [PERSON] завіз гранітні плити на територію господарської діяльності [PERSON] для продажу. [PERSON] продавав гранітні плити, а залишок забрав. [PERSON] розрахувався з [PERSON]. за реалізовані плити. Особисто бачив, як [PERSON] отримував кошти і розписувався в зошиті. Особисто чув, як [PERSON] просив [PERSON] написати розписку про отримання ним коштів, дана розписка йому була потрібна для дружини. Свідок [PERSON], працівник [PERSON] з 2014 року. В січні 2014 року бачив, як [PERSON] завозив на територію каміння для виготовлення памятників. Це були плити. Залишок плит [PERSON] вивіз з території господарської діяльності [PERSON] Особисто не бачив як передавалися кошти та не був при складані розписки. Між сторонами був спір за гроші. Про повернення грошейв загальній сумі 49500 грн. записувалося в зошит. При вирішенні позовних вимог [PERSON] суд виходить з положень статті 235 ЦК України, за приписом якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Суд відноситься до показів свідків критично, оскільки вони є працівниками [PERSON], безпосередньо свідками укладання договору позики вони не були. Укладання договору купівлі-продажу між сторонами вони також підтвердити чи спростувати не могли. Позивачем жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики сторони приховали договір купівлі-продажу укладеного [PERSON] та [PERSON], та існування інших відносин субєктів господарювання, суду не надано. Надані позивачем, не підтверджують факт, та не спростовують факт укладання між сторонами договору позики, та надана позивачем відповідачу розписка не містить жодних вказівок на договір купівлі-продажу. Таким чином, вимоги за даним позовом є недоведеними та не обґрунтованими. У відповідності до ч. 1 та ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]про визнання правочину удаваним та визнання укладеного договору купівлі-продажув повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відш кодовуються.

Outcome: dismissed