Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03.07.1997 року, звільнився з роботи по скороченню штатів з 27.06.2014 року, в порушення вимог законодавства повний розрахунок з ним проведено не було, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку в загальному розмірі 12 380 грн.13 коп., компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.06.2014 року по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.06.2014 року по 06.10.2014 року в сумі 9 954 грн.63 коп., оскільки розрахунок з ним було проведено 07.10.2014 року, та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, до суду надіслано письмові пояснення по суті спору з клопотанням щодо розгляду справи без участі представника ПАТ «Укрвторчормет». Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач з 03.07.1997 року був прийнятий на посаду заступника начальника Білоцерківського цеху Акціонерного товариства «Київвтормет», яке в подальшому перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Укрвторчормет», з 27.06.2014 року його звільнено із займаної посади у зв»язку зі скороченням штату працівників по п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу № 106 з/к від 27.06.2014 року. Наведені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, копією наказу про звільнення /а.с.5-8/. В судовому засіданні також встановлено, що в порушення приписів ст.116 КЗпП України при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив йому всіх належних грошових сум, а саме: заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в загальній сумі 12380 грн.13 коп., що слідує з копії довідки ПАТ «Укрвторчормет» від 29.08.2014 року /а.с.4/, розрахункового листа позивача за червень 2014 року /а.с.19/. Наведене не заперечується відповідачем, на що вказано в письмових поясненнях відповідача, надісланих до суду /а.с.15/. За ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що після звернення позивача до суду з даним позовом 29.09.2014 року, з ним проведено відповідачем повний розрахунок шляхом перерахування йому коштів в сумі 12 380 грн.13 коп. платіжним дорученням № 2082 від 07.10.2014 року, що стверджується копією цього доручення /а.с.20/, не заперечується позивачем. Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв»язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладених в постановах за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої ст.355 ЦПК України, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення (коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.06.2014 року по 06.10.2014 року /за 69 робочих днів/ в сумі 9 954 грн.63 коп. Згідно розрахункових листів позивача, наданих ПАТ «Укрвторчормет» /а.с.40/, його заробітна плата становить за квітень 2014 року 1562,87 грн. за 11 робочих днів, за травень 2014 року -456,95 грн. за 3 робочих дні, всього 2019,82 грн. /14 робочих днів, тоді середньоденний заробіток буде становити 144 грн.27 коп. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працював з п»ятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 27.06.2014 року по 06.10.2014 року включно становить 69 робочих днів, середній заробіток за цей період становить 9 954 грн.63 коп. /144,27 грн.- середньоденний заробіток х 69 дн./. При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку відповідач в письмових поясненнях просить врахувати, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла у підприємства з незалежних від відповідача обставин, оскільки основними споживачами продукції підприємства є мателургійні комбінати, які розташовані у Донецькому регіоні і опинилися в центрі подій, які відбуваються там по даний час, що призвело до напруженої ситуації у фінансово-господарській діяльності ПАТ «Укрвторчормет». Відповідач просить зменшити розмір відшкодування на 50 % з врахуванням розміру спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків виплати та інших конкретних обставин справи. До письмових пояснень відповідачем додано копію звіту про фінансові результати за 1 півріччя 2014 року, згідно якого збитки підприємства складають 587044 грн., також додано копії договорів поставки за лютий 2013 року, які укладено між ПАТ «Укрвторчормет» та ТОВ «Метінвест-Ресурс», яке розташоване в м. Донецьку /а.с.23, 25-30/. Відповідач просить врахувати тяжке фінансове становище підприємства, наслідком чого є тимчасове введення на підприємстві режиму неповного робочого тижня та заплановане вивільнення 258 осіб, що стверджується копією наказу від 15.11.2013 року /а.с.24/ та листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.07.2014 року /а.с.31/. Але при вирішенні спору суд виходить з наступного. Як вказано вище в рішенні, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку з працівником при звільненні. А тому тяжке фінансове становище відповідача не може бути підставою для звільнення його від сплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні останнього з роботи. А щодо зменшення розміру відшкодування, то згідно приписів ст.117 КЗпП України, на що вказано вище в рішенні, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. В даному випадку, як встановлено судом, між позивачем та відповідачем був відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення позивача з роботи. Така правова позиція про обґрунтованість зменшення судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати сум при звільненні працівника, викладена в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України. В письмових запереченнях відповідачем проведено розрахунок середнього заробітку виходячи з кількості робочих днів -59 за період з 27.06.2014 року по 06.10.2014 року, при цьому до уваги взято графік роботи з неповним робочим тижнем, але суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку до уваги необхідно приймати той графік роботи, за яким позивач працював постійно -п»ятиденний робочий тиждень, а не той графік, який введено на підприємстві тимчасово із-за зниження обсягів виконуваних працівниками робіт. Таким чином, проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 9 954 грн.63 коп. Позивач просив також суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн., посилаючись в обгрунтування позовних вимог на те, що він зазнав моральних страждань із-за визнання його неповноцінності як спеціаліста та утримувача родини, із-за неможливості забезпечити свою родину, за здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя, за те, що він неодноразово звертався до відповідача за отриманням розрахунку. За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що позивачу спричинено моральну шкоду, оскільки відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні з роботи, крім того, він змушений був витрачати додатково час, зусилля для захисту його прав. Але при визначенні розміру моральної шкоди судом враховуються ті обставини, що позивача звільнено з роботи з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, порядок звільнення він не оскаржував, крім того, позивач мав право на одержання допомоги по безробіттю після звільнення його з роботи за скороченням штатів, тоді як посилаючись на те, що він не мав змоги забезпечувати родину матеріально, позивач навіть не став на облік в центрі зайнятості з метою одержання відповідної грошової допомоги, що стверджується довідкою Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості /а.с.42/. З врахуванням всіх наведених обставин, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн., оскільки позивачем не надано доказів в обгрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн., тоді як згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на користь позивача з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 9 954 грн.63 коп. та 1000 грн. моральної шкоди, всього 10 954 грн.63 коп. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судоовго збору на користь держави. Відповідно до ст.ст. 80,88 ЦПК України суд вважає за можливе відшкодувати за рахунок відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial