Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: -визнати довіреність, видану йому громадянином [PERSON], 16 квітня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 2809 на керування та продаж автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, державний номер [NUMBER], який належить [PERSON], удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, червоного кольору, державний номер [NUMBER]; -визнати за ним право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER]; -звільнити автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], з-під арешту, накладеного ВДВС Біляївського районного управління юстиції. Свої вимоги мотивує тим, що в квітні 2013 року він домовився з [PERSON] щодо придбання у останнього автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], обговоривши всі основі умови відчуження та передання автомобіля, його ціну та терміни укладання правочину. Між ними було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання відповідачем довіреності на володіння, користування та розпорядження автомобілем, так як відповідачу терміново потрібні були кошти, а часу для зняття автомобіля з обліку в органах державної автомобільної інспекції в останнього не було. При цьому відповідач запевнив його, що після видачі довіреності, він (позивач) матиме всі повноваження власника транспортного засобу, матиме можливість вільно ним розпоряджатись, відчужувати його на користь третіх осіб, знімати та ставити автомобіль на облік в органах державної автомобільної інспекції. Зокрема, між ними було досягнуто згоди щодо ціни транспортного засобу, яка склала 37600 гривень, а також порядок розрахунків за відчуження автомобіля та порядок передання автомобіля. В звязку з цим, 16 квітня 2013 року [PERSON] видав на його імя довіреність щодо володіння, користування і розпорядження (з правом виїзду за кордон) транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], строк якої був до 16 квітня 2016 року. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом в присутності відповідача. Одразу після посвідчення довіреності, він передав власнику автомобіля [PERSON] грошову суму коштів у розмірі 37600 гривень, а останній, в свою чергу, написав в присутності громадян [PERSON] та [PERSON] розписку про отримання від нього вказаної грошової суми та передав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і ключі від автомобіля. Крім того, відповідач запевнив його, що найближчим часом зніме автомобіль з реєстрації у МРЕВ, щоб він (позивач) зміг зареєструвати його на своє імя. В подальшому він вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих цілях, при цьому неодноразово звертався до відповідача з прохання переоформити в органах МРЕВ автомобіль на його імя, проте відповідач кожного разу відстрочував дату переоформлення, посилаючи на різноманітні життєві труднощі. Наприкінці березня 2016 року йому стало відомо з повідомлення ВДВС Біляївського РУЮ, що на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], накладено арешт (заборону відчуження), що унеможливлює подальше переоформлення автомобіля. Вказує, що в дійсності між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу, учасники якого приховали даний правочин, шляхом видання відповідачем відповідної довіреності. Підтвердженням цього є те, що фактично одразу після видання 16 квітня 2013 року довіреності відповідачем, ним (позивачем) були передані йому грошові кошти за автомобіль в сумі 37600 гривень, про що відповідач написав розписку, а зі змісту самої довіреності випливає, що відповідачем були передані йому всі повноваження власника, в тому числі ті, що повязані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах ДАІ, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину купівлі-продажу автомобіля, а тому вважає, що до нього перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб. У звязку з викладеним, він звернувся з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на позові наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але направив до суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] і просить справу розглянути у його відсутність (а.с.18). Представник третьої особи відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином. Заслухавши пояснення позивача, приймаючи до уваги заяву відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, в квітні 2013 року [PERSON] домовився з [PERSON] щодо придбання у останнього автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], обговоривши всі основі умови відчуження та передання автомобіля, його ціну та терміни укладання правочину. Позивач стверджує, що між ними було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання відповідачем довіреності на володіння, користування та розпорядження автомобілем, так як відповідачу терміново потрібні були кошти, а часу для зняття автомобіля з обліку в органах державної автомобільної інспекції в останнього не було. При цьому відповідач запевнив його, що після видачі довіреності, він матиме всі повноваження власника транспортного засобу, матиме можливість вільно ним розпоряджатись, відчужувати його на користь третіх осіб, знімати та ставити автомобіль на облік в органах державної автомобільної інспекції. Також між ними було досягнуто згоди щодо ціни транспортного засобу, яка склала 37600 гривень. У звязку з цим, 16 квітня 2013 року [PERSON] видав на імя [PERSON] довіреність, якою доручив останньому розпоряджатися (продати за ціну та на умовах на його розсуд), при умові попередньої сплати Податку з доходів фізичних осіб, зняти з обліку в органах ДАІ, проходити техогляд, страхувати, здавати в оренду на умовах на його розсуд) належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САА № 882359, виданого РЕВ № 8 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 20.07.2010 року, легковим автомобілем марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № WVWZZZ31ZKE357330, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований там же 20.07.2010 року. Довіреність видана на три роки та дійсна терміном до 16 квітня 2016 року з правом передовіри та скасування довіреності, виданої в порядку передовіри. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.9). Цього ж дня, позивач [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] передав відповідачу грошові кошти в сумі 37600 гривень в якості оплати за зазначений автомобіль, про що відповідач [PERSON] написав розписку та передав йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Як пояснив позивач в судовому засіданні, в подальшому він вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих цілях, при цьому неодноразово звертався до відповідача з прохання переоформити в органах МРЕВ автомобіль на його імя, проте відповідач кожного разу відстрочував дату переоформлення, посилаючи на різноманітні життєві труднощі. Наприкінці березня 2016 року позивачу стало відомо з повідомлення ВДВС Біляївського РУЮ, що на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], накладено арешт (заборону відчуження), що унеможливлює подальше переоформлення автомобіля, у звязку з чим він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як розяснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Слід зазначити, що Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року встановлено, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Приймаючи до уваги викладені норми Закону та судової практики судом встановлено, що в дійсності між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 16 квітня 2013 року був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], на підставі якого відповідач передав даний автомобіль у власність позивача, який, в свою чергу, сплатив за нього грошову суму коштів, визначену сторонами. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Як встановлено в судовому засіданні, підтвердженням укладення удаваного правочину між сторонами свідчить той факт, що фактично одразу після видання 16 квітня 2013 року довіреності відповідачем, позивачем були передані йому грошові кошти за автомобіль в сумі 37600 грн., про що [PERSON] власноручно написав відповідну розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи. Крім того, як вбачається з самої довіреності, відповідачем були передані позивачу всі повноваження власника, в тому числі ті, що повязані з розпорядженням автомобілем, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. При цьому, договір купівлі-продажу автомобіля повинен пройти реєстрацію у відповідних органах, про що має бути виданий реєстраційний документ (тех. паспорт). З моменту отримання такого документу у покупця виникає право власності на транспортний засіб. У звязку з цим суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], є зайвими. Відповідно до положень ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Норми ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України\~гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. З урахуванням наведених вище обставин та норм закону суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про звільнення автомобіля з-під арешту, накладеного ВДВС Біляївського районного управління юстиції підлягають задоволенню. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial