Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про стягнення коштів, визнання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі (гаражу) дійсним та про визнання права власності на нежитлову будівлю (гараж). Позивач посилається на те, що восени 2004 року він дізнався, що Районне управління сільського господарства та продовольства райдержадміністрації продає гараж [ADDRESS] Дніпропетровської області, яким користувався [PERSON]. Ціна гаражу була обумовлена в розмірі 1 500 грн. Після чого між ними було досягнуто домовленості, що позивач віддає кошти за вказане нерухоме майно. Представники відповідача надали позивачеві ключі від гаражу та правовстановлюючі документи на нього, зі свого боку пообіцяли переоформити майно на його ім'я. 05 січня 2005 року, після досягнення згоди по всіх істотних умовах, позивач віддав всю суму коштів відповідачеві. Але після отримання грошей, представники відповідача договір належним чином не оформили, на прохання посвідчити його нотаріально, посилаються на те, що постійно зайняті. 11.03.2015 року між позивач та відповідачем [PERSON] було укладено усну угоду, за умовами якого [PERSON] зобов'язався оформити правовстановлюючі документи на гараж у відповідних державних установах в строк до 11.08.2015 року, про що було сплачено кошти у розмірі 1 000 грн. Відповідач до цього часу зобов'язання не виконав. Позивач вважає, що зі своєї сторони він виконав всі покладені на нього обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатив всю обумовлену суму вартості нежитлової будівлі - гаражу, безперешкодно користується ним, а у зв'язку з небажанням та неможливістю відповідача з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між ними укладено, однак нотаріально його посвідчити не бажає та не має змоги, тому він звернувся з даним позовом до суду. В судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 26.11.2015 року, гараж [ADDRESS] Дніпропетровської області, а саме 18/100 частки власності всієї будівлі за вказаною адресою належить Районному управлінню сільського господарства і продовольства Магдалинівської райдержадміністрації. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В матеріалах справи міститься квитанція про сплату вартості нежитлового приміщення (гаражу), розташованого по [ADDRESS] Бажаючим купити гараж став позивач, який після передачі грошей, у повному обсязі виконав договір. З вини відповідача, який отримавши кошти, договір купівлі-продажу належним чином не оформлений в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що кошти за нежитлове приміщення дійсно надійшли до відповідача, на що вказує квитанція. Обставини, які склалися, свідчать про наявність укладення договору купівлі-продажу між сторонами. Об'єктивно сторони договору купівлі-продажу порушили вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Але позивач і відповідач, як сторони правочину, домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося виконання договору. Відповідач, як одна із сторін, отримавши гроші особисто, ухиляється від нотаріального посвідчення договору. При таких обставинах, суд, використовуючи своє право за законом, може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач добросовісно заволодів гаражем і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, у зв'язку із чим має право на набуття права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення коштів з відповідача - [PERSON] не знайшли своє підтвердження, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial