Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 07.12.2015 року він написав заяву про прийняття його на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 3-го розряду тимчасово строком на 2 місяці з 08.12.2015 року по 07.02.2016 року. Заява була написана по наданому зразку, а усно позивачеві пояснили, що приймають його на постійну роботу з випробувальним терміном 2 місяці. В середині січня 2016 року, не отримавши заробітну плату за грудень 2015 року, позивач почав звертатися до бухгалтерії КП «Київпастранс», виконуючого обов'язки директора КП «Київпастранс» Бєлова Б.С. та голови профспілки щодо виплати заробітної плати. Отримавши у відповідь відмову, він звернувся на урядову «гарячу лінію» зі скаргою щодо невиплати заробітної плати. Заробітну плату позивачу було виплачено 28.01.2016 року та запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням. Заяву на звільнення позивач не писав, оскільки вважає, що відповідає займаній посаді та не має наміру звільнятися. 07.02.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. 09.02.2016 року позивач написав нову заяву про прийняття його на роботу на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу (а.с. 10), проте листом від 16 лютого 2016 року отримав відмову. Позивач вважає, що дії відповідача щодо прийняття його на роботу за строковим трудовим договором не відповідають вимогам чинного законодавства, тим більше, що він не мав наміру укладати строковий трудовий договір. Позивача при написанні заяви було введено в оману роботодавцем, він був впевнений, що його приймають з випробувальним терміном. [PERSON] просить визнати наказ №16-к від 05.02.2016 року в частині його звільнення з роботи незаконним та скасувати, поновити його на посаді слюсаря з ремонту автомобілів 3-го розряду з 08.02.2016 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з тих же підстав і просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] наказом за №184-к від 07.12.2015 року був прийнятий на роботу в автобусний парк №6 КП «Київпастранс» тимчасово на період з 08.12.2015 року по 07.02.2016 року на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 3 розряду (а.с.159-копія наказу). Підставою зазначена заява [PERSON] З написаної позивачем заяви про прийняття на роботу від 07.12.2015 року (а.с.9) вбачається, що він просив прийняти його на роботу на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 3 розряду тимчасово на 2 місяці з 08.12.2015 року по 07.02.2016 року. Наказом за №16-к від 05.02.2016 року (а.с.158) [PERSON] було звільнено з роботи з 07.02.2016 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Позивач в судовому засіданні пояснив, що при написанні заяви про прийняття на роботу не мав наміру укладати строковий трудовий договір, але на вимогу роботодавця написав заяву про прийом на роботу строком на 2 місяці, оскільки йому пояснили, що це випробувальний термін. Після того, як він почав скаржитися щодо невиплати своєчасно зарплати за грудень місяць, йому запропонували написати заяву про звільнення за власним бажанням, на що він відмовився, після чого був звільнений з 07.02.2016 року. А вже 09.02.2016 року він написав нову заяву про прийняття його на роботу на посаду слюсаря, але йому було повідомлено, що вакансій немає. [PERSON] вважає, що відповідач незаконно уклав з ним строковий трудовий договір, оскільки робота за характером та умовами її виконання такого не передбачає. Представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснив, що [PERSON] при працевлаштуванні виявив бажання оформити трудовий договір на строк два місяці, пояснивши це особистими обставинами. Оскільки підприємство потребувало слюсарів з ремонту автомобілів, умови позивача були прийняті, і трудові відносини з ним було оформлено на визначений строк. На кінець двомісячного терміну позивача неодноразово просили визначитись чи буде він продовжувати трудові відносини, але він бажання не виявив, тому був звільнений за закінченням терміну строкового договору. 08.02.2016 року позивач на роботу не вийшов, а 09.02.2016 року позивач написав нову заяву про прийняття його на роботу, але вакансія вже була зайнята, оскільки 08.02.2016 року тимчасово працюючий слюсарем [PERSON] написав заяву про переведення його на постійну роботу. Представник відповідача також зазначив, що позивач мав досвід роботи за трудовими договорами, укладеними на визначений строк, що вбачається з його трудової книжки, а тому є сумнівними його доводи щодо нерозуміння термінів «строковий трудовий договір» і «прийняття на роботу з випробувальним терміном». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставину, що [PERSON] був прийнятий на роботу тимчасово на строк два місяці, а після цього звільнений за закінченням строку. Крім того, свідок [PERSON] показала, що вона, працюючи начальником відділу кадрів автопарку №6, приймала [PERSON] на роботу на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 3 розряду. Він написав заяву про працевлаштування на два місяці, оскільки, як він пояснив, він проживає в Миронівському районі Київської області і ще не вирішив питання щодо постійного проживання в м. Києві. Маючи потребу в таких спеціалістах, керівництво парку пішло назустріч позивачеві і погодилось прийняти його на роботу тимчасово. Наприкінці терміну строкового договору [PERSON] неодноразово з'ясовувала у позивача чи має він намір працювати постійно, але він не міг визначитися, а 05.02.2017 року під час чергової бесіди повідомив, що писати жодних заяв не буде, просив звільнити його за закінченням терміну, вказаного в заяві про прийняття на роботу. З 07.02.2016 року позивач був звільнений з роботи, 08.02.2016 року він на роботу не вийшов, а прийшов отримати трудову книжку. 09.02.2016 року [PERSON] написав нову заяву про прийняття на роботу слюсарем 3 розряду, але вакантними були лише посади слюсаря 5 та 6 розряду, а у позивача такої кваліфікації немає. Тому позивачеві було відмовлено у працевлаштуванні. На вакантну посаду слюсаря 3 розряду 08.02.2016 року був переведений тимчасово працюючий [PERSON] Свідок [PERSON], який працював начальником авторемонтних майстерень, крім іншого, показав, що [PERSON] працював тимчасово слюсарем 3 розряду, з заявами про прийняття на постійну роботу до нього позивач не звертався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що позивач був прийнятий на посаду слюсаря 3 розряду строком на два місяці, а коли збігав термін на прохання начальника відділу кадрів [PERSON] він особисто привів [PERSON] до відділу кадрів. Після закінчення строкового договору позивач на роботу не виходив. Представником відповідача на підтвердження своїх пояснень та показань свідків щодо заповнення вакансії слюсаря 3 розряду на час написання позивачем 09.02.2016 року нової заяви про прийняття на роботу надано суду копію заяви [PERSON] від 08.02.2016 року та наказу №18-к (а.с.162,163) про переведення його на постійну роботу слюсарем по ремонту автомобілів 3 розряду з 10.02.2016 року. Позивач з доводами представника відповідача і поясненнями свідків не погодився, але жодних доказів на їх спростування і на підтвердження своїх позовних вимог суду не надав. Так само позивач не надав суду доказів того, що його було звільнено через численні скарги щодо невиплати заробітної плати, в тому числі на урядову «гарячу лінію». Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 статті 23 КЗпП України). Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. В судовому засіданні встановлено, що за власним бажанням позивача та з урахуванням його інтересів з ним було укладено строковий трудовий договір на зазначений у його заяві термін, після спливу якого позивач не виявив бажання продовжувати його і був звільнений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача відбулось у відповідності з вимогами чинного законодавства, підстав на визнання звільнення незаконним і скасування наказу про звільнення немає. З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає. На підставі наведеного, ст.ст. 21, 23, 36 КЗпП України,

Outcome: dismissed