Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2014 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 року його було поновлено на роботі на посаді бригадира заготівельного відділу колесопрокатного цеху Публічного акціонерного товариства «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 224167 грн. 44 коп., розрахунок якого проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов?язкових платежів. На виконання вказаного рішення Публічне акціонерне товариство «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» в добровільному порядку перерахував суму заборгованості на картковий рахунок позивача. У 2016 року він звернувся до Центрального об?єднаного Управління Пенсійного фонду України у м.Дніпрі за призначенням пенсії за віком, але йому було відмовлено в її призначенні з причини відсутності необхідного 25-річного стажу роботи. Також йому було повідомлено про те, що періоди роботи з 01.03.2010 року по 31.07.2014 року та з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року не можуть бути зараховані до страхового стажу через відсутність даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу. Посилаючись на те що, відповідачем при виконанні вищевказаного рішення суду не було проведено утримання прибуткового податку та інших обов?язкових платежів, серед яких мав бути єдиний соціальний внесок, позивач просив суд зобов?язати відповідача провести нарахування та сплату єдиного внеску на середню заробітну плату за вимушений прогул, яка стягнута за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Публічне акціонерне товариство «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2025 року та постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №46761769 від 16.03.2015 року перерахував платіжним дорученням зазначені у постанові суми на розрахунковий рахунок Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. При цьому законом України «Про виконавче провадження» нарахування податків, зборів та інших платежів на суми стягнутої заробітної плати працівника не передбачено. Тому суми заробітної плати, стягнуті за рішенням суду та перераховані роботодавцем на рахунок виконавчої служби, не є базою нарахування єдиного внеску. Представник третьої особи проти задоволення позовної заяви не заперечував та у своїх письмових поясненнях зазначив, що періоди роботи з 01.03.2010 року по 31.07.2014 року та з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року не можуть бути зараховані до страхового стажу позивача через відсутність даних в його індивідуальних відомостях про застраховану особу. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, третьої особи, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі №0418/1704/2012, провадження №2/0203/1048/2014, було частково задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД», третя особа - [PERSON], про визнання звільнення незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Згідно резолютивної частини вказаного рішення судом було визнано незаконним звільнення позивача та скасовано відповідний наказ від 12.02.2010 року; поновлено позивача на посаді; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 226949,39 грн. та моральну шкоду в сумі 30000 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 року було змінено рішення суду першої інстанції від 15.08.2014 року, визнано незаконним наказ №8/д від 12.02.2010 року в частині звільнення [PERSON] по п.4 ст.40 КЗпП України; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.02.2010 року по 15.08.2014 року включно в сумі 224167 грн. 44 коп., розрахунок якого проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов?язкових платежів; стягнуто моральну шкоду в сумі 5000 грн. Згідно копії платіжного доручення №3426 від 23.03.2015 року Публічне акціонерне товариство «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» на виконання вищезазначеного рішення суду перерахувало на розрахунковий рахунок Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції 224967 грн. 44 коп. Відповідно до копії виписки за картковим рахунком клієнта за період з 01.03.2015 року по 01.05.2015 року [PERSON] на його особистий рахунок були зараховані вищезазначені кошти. В подальшому позивач звернувся до органів Пенсійного фонду з заявою про призначення йому пенсії за віком. Однак, вдповідно до копії листа Центрального об?єднаного управління Пенсійного Фонду України в м.Дніпропетровську від 20.12.2016 року періоди роботи [PERSON] з 01.03.2010 року по 31.07.2014 року та з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року в Публічному акціонерному товаристві «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» не були зараховані до страхового стажу через відсутність даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу та в призначенні пенсії за віком відмовлено за недостатності страхового стажу. Згідно ч.8 ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (редакція закону, що діяла на момент виконання рішення суду) у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу. Згідно п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Згідно п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці. Згідно п.1 ч.1 ст.7 цього Закону для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Згідно ч.2 ст.7 зазначеного Закону для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Враховуючи встановлені судом обставини та наведені вище положення законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач, як податковий агент, при виконанні рішення суду та нарахуванні і виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу був зобов?язаний нарахувати та утримати внески й податки з доходу позивача (стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу). Не виконання вказаного обов'язку відповідачем, призвело до невідображення в системі персоніфікованого обліку відомостей про період роботи позивача на підприємстві в період вимушеного прогулу та відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не врахування органами Пенсійного фонду вказаного періоду у страховий стаж позивача і відмови в призначенні пенсії за віком. В той час, як врахування вказаного періоду вистачало для призначення позивачу пенсії за віком та, окрім цього, впливає на розрахунок розміру пенсії. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права. В зв'язку з цим, позовні вимоги останнього слід задовольнити та зобов'язати відповідача провести нарахування та сплату єдиного внеску на середню заробітну плату за вимушений прогул [PERSON] в сумі 224167 грн. 44 коп., що була стягнута за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. В частині вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатьску діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст.13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатьску діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатьску діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз'яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об'єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатьску діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В силу ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідно до п.1 розд.І Положення про форму та зміст розрахункових документів, що затверджене наказом Міністерства фінансів України №13 від 21.01.2016 року (зареєстрований в Міністерстві юстиції України за 11.02.2016 року за №220/28305), на підтвердження факту надання послуг та отримання коштів у сфері послуг субєкт господарювання має видати споживачеві розрахунковий документ, форма і зміст якого відповідають цьому Положенню. У разі відсутності в документі хоча б одного з обов'язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не приймається як розрахунковий (абз.2 п.3 розд.І цього ж Положення). На підтвердження понесення витрат на послуги адвоката позивачем було надано договір №3/18 від 16.02.2018 року на представництво його інтересів в суді адвокатом [PERSON]; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності та ордер; додаток №1 до договору; акт прийому передачі грошової суми в рахунок оплати за надані послуги за договором від 14.05.2018 року в сумі 9200 грн.; а також розрахунок витрат з зазначенням кількості витраченого часу, розміру гонорару за одну годину роботи та загальногого розміру гонорару. Разом з тим, суд враховує, що у відповідності до вимог ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатьску діяльність» ані договір №3/18 від 16.02.2018 року, ані додаток №1 до нього не містять визначення та погодження з клієнтом порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстав для зміни розміру гонорару, порядку його сплати, умов повернення, у т.ч. погодження гонорару в розмірі 800 грн. за одну годину роботи, із якого проведено відповідний розрахунок. Крім того, наданий на підтвердження оплати гонорару акт прийому-передачі коштів від 14.05.2018 року, відповідно до наведених вище норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про форму та зміст розрахункових документів, що затверджене наказом Міністерства фінансів України №13 від 21.01.2016 року, суд не визнає належним та допустимим доказом (розрахунковим документом), що підтверджує фактичне здійснення позивачем оплати за надану правову допомогу. За вказаних обставин та враховуючи відповідні заперечення представника відповідача щодо обгрунтованості вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволені цих вимог за недоведеністю належними доказами.

Outcome: approved