Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним рішення Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 25.01.2008 № 157-17-V в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки на території с. Застугна Застугнянської сільської ради Київської області для [PERSON] будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну діянку серія ЯЖ № 216085 від 22.05.2009, виданий на ім`я [PERSON] , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010990700132. Крім того, позивач просить витребувати на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,2410 га з кадастровим номером 1221482801:01:004:0026, яка знаходяться в адміністративних межах с. Застугна Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ними були виявлені порушення вимог земельного законодавства при вилученні з постійного користування державного підприємства «Київське лісове господарство» земельних ділянок лісогосподарського призначення, зміни цільового призначення та передачі їх у власність громадянам. Так, встановлено, що рішенням Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 25.01.2008 № 157-17-V затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку на території с. Застугна Застугнянської сільської ради для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення сільської ради Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі зареєстровано та видано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] серії ЯЖ № 216085 від 22.05.2009 щодо земельної ділянки площею 0,2410 га з кадастровим номером 3221482801:01:004:0026 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд Разом з тим, передача у власність даної земельної ділянки відбулась з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим рішення Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 25.01.2008 за № 157- 17-V в частині затвердження проектів землеустрою та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки та виданий на підставі даного рішення державний акт на право власності на земельну ділянку підлягають визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню на користь держави. Прокурор позов підтримав, просив задовольнити в повному об`ємі. Представник ДП «Київське лісове господарство» просив позов задовольнити та врахувати при винесені рішення письмові пояснення. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, разом з тим в матеріалах справи міститься заява останнього, в якій він просить відмовити в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Від відповідача Застугняської сільської ради Васильківського району Київської області надійшло клопотання про розгляд справи без їхньої участі Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні учасників судового процесу, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 25.01.2008 № 157-17-V затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку на території с. Застугна Застугнянської сільської ради для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення сільської ради Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі зареєстровано та видано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] серії ЯЖ № 216085 від 22.05.2009 щодо земельної ділянки площею 0,2410 га з кадастровим номером 3221482801:01:004:0026 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Установлено, що вищевказане рішення прийняте Застугнянською сільською радою поза межами компетенції, у зв`язку з чим видача в подальшому державних актів на право власності на земельну ділянку [PERSON] відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у господарських спорах, що виникають із земельних відносин» (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документ, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності. Пунктом 4 ч.2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною 3 ст. 152 ЗК України також визначено, що захист громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існувала до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права, створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків: л) застосування інших передбачених законом способів. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади; органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, для цілей застосування ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі», сторонами у цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (ч.1 ст. 30 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої й апеляційної інстанцій; ч. 1 ст. 48 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. З огляду на це, у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду клопотання про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Аналогічна позиція Великої Палати Верховного Суду міститься і в постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 372/1988/15ц. Судом встановлено, що [PERSON] є стороною у спорі щодо позовних вимог про витребування з його володіння на користь держави земельної ділянки, яка в силу принципу диспозитивності цивільного процесу не може подати заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо позовних вимог, спрямованих до інших відповідачів. Відповідач [PERSON] , від імені якого подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, не має солідарного обов`язку з іншим відповідачем щодо решти позовних вимог, а тому суд не має законних підстав відмовляти у задоволенні позову у повному обсязі за заявою лише одного відповідача. Зокрема, представник [PERSON] пов`язує початок перебігу строку позовної давності для прокуратури з фактом прийняття Застугнянською сільською радою Васильківського району Київської області у 2008 році оспорюваного рішення № 184-20-V, однак суд не може врахувати вказаний документ на підтверджує факту проінформованості органів прокуратури як про його існування, так і про встановлення достовірних обставин порушення вимог земельного та лісового законодавства під час його прийняття. У ст. 256 ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З вищевказаних правових приписів вбачається, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Положеннями Закону України «Про прокуратуру» не зобов`язано прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесенні будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав. Такої позиції дотримується і Верховний Суд, яка викладена у постанові № 488/5476/16 від 21 лютого 2018 року. Матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо одержання органами прокуратури інформації про порушення права та законних інтересів держави у зв`язку з проведенням органами прокуратури перевірок в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів відносно оскаржуваного рішення Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області, або проведення перевірок законності оскаржуваного рішення будь-якими органами державного контролю у сфері використання та охорони земель з 2008 року до моменту виявлення порушення прокурором. Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 2 ст. 7 Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), лісові ресурси за своїм значенням поділяються на лісові ресурси державного і місцевого значення. Відповідно до ст. 9 Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт 15 порядку, передбаченому цим Кодексом. У постійне користування для цієї ж мети окремі земельні ділянки лісового фонду площею до п`яти гектарів, якщо вони входять до складу угідь селянських (фермерських) господарств, можуть також надаватися громадянам із спеціальною підготовкою. За загальним правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватне власність належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. У свою чергу, порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України. Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Однак, як зясовано судом ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення вищевказаних земельних ділянок лісогосподарського призначення Васильківського лісництва фізичним особам не надавало. Таким чином, без згоди постійного землекористувача ДП «Київське лісове господарства» сільська рада вийшла за межі своїх повноважень стосовно прийняття рішення, на підставі якого відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку та видано державний акт на право власності. У свою чергу, ст. 16 Лісового кодексу України до відання селищних і сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належало надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування в межах селищ і сіл та припинення права користування ними; надання в межах селищ і сіл земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування для спеціального використання лісових ресурсів, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, а також за їх межами для заготівлі другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та припинення права користування цими ділянками. Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Згідно ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Правова позиція щодо обов`язку додержання порядку визначення цільового призначення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 р. у справі №6-123цс13. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в [PERSON]»). Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відновник законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Статтею 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акта. За змістом сі. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник мас право витребувати не майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав маймо у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У відповідності до ст. 228 Цивільного кодексу України, правовим вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно ч. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правовим є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», стаття 330 Цивільного кодексу України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке і майно пішій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Така ж позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 25.06.14 р. у справі № 6-67цс 14, від 16.04.14 р. у справі № 6-146цс13. З урахуванням наведеного, суд вважає, що рішення Застугнянської сільської ради Васильківського району Київської області від 25.01.2008 № 157-17-V в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки на території с. Застугна Застугнянської сільської ради Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд прийнято всупереч ст. 19 Конституції України, ст.ст. 20,22, 56, 57, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 6, 57 Лісового кодексу України, у звязку з чим підлягає визнанню недійсним в порядку, передбаченому ст.сг. 152, 155 Земельного кодексу України. Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 387 ЦК України у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відповідно до приписів ст.ст. 56, 57, 84 ЗК України, ст. 17 ЛК України громадяни та юридичні особи набувають право власності виключно на замкнені ділянки лісового фонду, тобто такі, які відокремлені природними (болотами, водоймами, пустирями тощо) розривами, а також малопродуктивні та деградовані угіддя для заліснення. Всі інші землі лісогосподарського призначення, які перебувають у державній власності, не підлягають передачі у приватну власність та можуть перебувати у користуванні лише спеціалізованих підприємств, установ, організацій. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved