Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить відновити межі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у відповідності до плану земельної ділянки в м. Херсоні, яка виділена відповідно до рішення Херсонського міськвиконкому № 422/21 від 13.08.1976 року під забудову, посилаючись на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 400,0 кв.м. й відповідач, який є суміжним землекористувачем, самовільно змінив його межі земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позивачем вимоги за підставами вказаними у позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість, при цьому пояснив, що спір фактично виник між сторонами щодо користування межі земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 400,0 кв.м., яка закріплена рішенням Суворовського райвиконкому за № 422/21 від 13.08.1976 року, відповідач є власником житлового будинку, який розташований на земельній ділянці площею 480,0 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS] й сторони є суміжними землекористувачами. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно зі ст. 158 ЗК України, виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Згідно з п.п. 4.1, 4.3, 4.4 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше зробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. Відповідно до ч.2 ст. 106 ЗК України види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування держаної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 ЗК України визначено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача враховуючи визначену ст. 158 ЗК України компетенцію суду при вирішенні спорів про межі земельних ділянок, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та обраний спосіб захисту позивача не відповідає його порушеному праву.

Outcome: dismissed