Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 05 лютого 2007 року відповідачем було отримано кредит у розмірі 8400 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного внесення коштів на відповідний рахунок у нього виникла заборгованість, яка установлена позивачем та яка підлягає до стягнення у сумі 123468,35 грн за кредитним договором № б/н від 05 лютого 2007 року, з яких заборгованість за кредитом 8042,93 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 05 лютого 2007 року по 31 липня 2018 року 115425,42 грн. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму заборгованості. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності в якій також просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. 07 лютого 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якій він не погоджується із заявленими вимогами та просить у задоволені позову відмовити. В обґрунтування зазначає, що позивач не надав доказів видачі кредитних коштів, періоду їх видачі та періодичних повернень; відсутній визначений період за який нараховувалися відсотки, пені та штрафи; з розрахунку не можливо встановити розмір боргу по тілу кредиту на який нараховувалися відсотки, пеня та штрафи. Позивач не підтвердив право змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку по кредиту, позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, представник вказав на те, що усі кошти отримані відповідачем повернуті банку у повному обсязі. Відповідачка не погоджується із позовною заявою, так як нею не укладалося жодних договорів із АТ КБ «ПРИВАТБАНК», і коштів у зазначеному в позовній заяві розмірі вона від позивача вона не отримувала. Відсотки нараховані позивачем не відповідають розрахунку, які надав АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відсотки самостійно були збільшені банком в односторонньому порядку. Крім того, представник відповідача надав заяву про застосування позовної давності, вказавши на її сплив як щодо вимоги про повернення тіла кредиту, так і щодо вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом. 16 березня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому підтримуючи позовні вимоги та заперечуючи проти доводів представника відповідача представник зазначає, що розрахунок заборгованості доданий до позову не є первинним документом, а отже ним надано виписку по рахунку, яка має статус такого документу і з якої вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами за допомогою виданої кредитної картки, частково знімаючи їх з рахунку, а потім частково повертаючи. Відповідною випискою підтверджується сума заборгованості за кредитом. Строк дії картки дорівнює останньому дню вересня 2021 року, а отже, за умови звернення позивача до суду із вказаним позовом 12 грудня 2019 року, строк позовної давності за заявленими вимогами не сплив. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 05 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АК КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно з інформацією, викладеною у анкеті - заяві від 05 лютого 2007 року [PERSON] підтвердила, що вона підписанням цієї анкети заяви відповідно до статті 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою «privatbank.ua» та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування. Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 05 лютого 2007 року та банківської виписки за період з 01 червня 2007 року по 02 березня 2020 року вбачається, що відповідачка користувалася наданими їй 05 лютого 2007 року кредитними коштами та використала 8042,93 грн із наданого кредитного ліміту. Факт користування зазначеними кредитними коштами відповідачкою не спростований належними та допустимими доказами. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом, позивач обґрунтовуючи їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором та банківської виписки, посилається на Тарифи обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг в «Приватбанку» розміщені на банківському сайті, які є невід`ємною частиною спірного договору. Проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що саме ці Тарифи та Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету заяву від 05 лютого 2007 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме в розмірі і порядку нарахованому банком. Отже, зважаючи на те, що відсутні підстави вважати, що при укладені договору з [PERSON] позивач дотримав вимог, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Разом з тим вирішуючи питання щодо стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів в межах первісно наданого кредитного ліміту, а саме 8400 грн, суд виходить із того, що відповідачка фактично використала 8042,93 грн, які шляхом внесення на відповідний рахунок в період з 07 березня 2013 року по 20 грудня 2010 року, суми в розмірі 20680 грн, повністю повернула. Це підтверджується наданим позивачем розрахунком разом з випискою та не спростовано останнім. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України зважаючи на відмову у задоволенні позову судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на нього. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed