Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з прокуратури Дніпропетровської області, старшого слідчого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Сушайло Б.В., прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого прокуратури Дніпропетровської області Толстик А.В., Генеральної прокуратури України матеріальну шкоду в розмірі 108000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10 000000,00 гривень на користь позивача. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що 06 грудня 2012 року син позивача [PERSON], [INFO], самостійно, при нормально фізичному стані, поступив до КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова». В результаті незаконних дій відповідальних працівників лікарні [INFO] року син позивача помер. Слідчий МВ МВС у Дніпропетровській області м. Марганця [PERSON] та експерт [PERSON] приховали реальні обставини скоєння злочину, навмисного вбивства та знищили докази по справі. Крім того, позивач зазначає, що більше року по справі вбивства його сина не провадяться слідчі дії, не розглядаються клопотання та заяви, не проводяться експертизи, не дають йому ознайомитись з кримінальними справами, тощо. Такі дії відповідачів, позивач вважає злочинними, з огляду на що останній звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні подану ним позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити, з підстав, визначених в позові та обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05 березня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за реєстраційним № 42013040330000013 були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 364 КК України за заявою [PERSON] за фактом невиконання працівниками Марганецького МВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області передбачених нормами КПК України заходів під час проведення огляду місця події, чим було приховане кримінальне правопорушення у відношенні [PERSON] Постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури області Сушайло Б.В. від 25 грудня 2013 року зазначене кримінальне провадження було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. 03 лютого 2014 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скаргу [PERSON] було задоволено та постанову старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Сушайло Б.В. від 25 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження № 42013040330000013 від 05 березня 2013 року за ч. 3 ст. 364 КК України було скасовано (а.с. 25). 24 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скаргу [PERSON] було задоволено та прокуратуру Дніпропетровської області було зобов'язано здійснити розгляд клопотань [PERSON] від 27 листопада 2013 року, 10 лютого 2014 року, 04 березня 2014 року, у кримінальному проваджені № 42013040330000013 від 05 березня 2013 року, відповідно до вимог ст. 220 КПК України (а.с. 26). 15 травня 2014 року постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області кримінальне провадження № 42013040330000013 було закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку із встановленою відсутністю в діях працівників Марганецького МВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с. 70 - 74). 10 липня 2014 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було залишено без задоволення скаргу [PERSON] на постанову старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Сушайло Б.В. від 15 травня 2014 року про закриття кримінального провадження № 42013040330000013. 18 липня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2014 року було задоволено частково, ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2014 року, якою залишено без задоволення скаргу [PERSON] на постанову старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Сушайло Б.В. від 15 травня 2014 року про закриття кримінального провадження №42013040330000013 було скасовано. Крім того, було постановлено нову ухвалу, якою скаргу [PERSON] було задоволено, постанову старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Сушайло Б.В. від 15 травня 2014 року про закриття кримінального провадження №42013040330000013 було скасовано, матеріали кримінального провадження №42013040330000013 направлено до СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області для проведення досудового розслідування (а.с. 70 - 74). Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Цивільним кодексом України, іншими нормативно - правовими актами. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди та відмовляючи в їх задоволенні, суд виходив з наступного. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Спеціальною правовою нормою, що регулює спірні правовідносини є ст. 1177 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом. Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покарання, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як випливає позовної заяви [PERSON] відшкодування матеріальної та моральної шкоди він пов'язує з вчиненням умисних злочинів, що призвели до вбивства його сина, покриттям винних осіб саме відповідачами при виконанні останніми своїх службових повноважень, зокрема при проведенні досудового слідства. В обґрунтування своєї правової позиції, [PERSON] надав суду чисельні судові рішення, з яких вбачається, що позивач неодноразово звертався до судів різних інстанцій зі скаргами на дії відповідачів та, які в більшій своїй частині, були задоволені на його користь. При тому, в контексті предмету та підстав позову судом було з'ясовано, що вироку суду, що набрав законної сили по факту навмисного вбивства [PERSON] винесено не було, а отже смерть сина позивача в судовому порядку, на час розгляду справи, насильницькою визнана не була. Також судом було встановлено та не заперечувалось учасниками процесу, зокрема позивачем [PERSON], що відповідачі у справі не є фігурантами злочину відносно вбивства його сина. В судовому засіданні [PERSON] також підтвердив той факт, що кримінальні провадження відносно відповідачів не порушувались, обвинувальних вироків не виносилось. З урахуванням того, що позивач пов'язує відшкодування шкоди саме з вчиненим проти його родини кримінального злочину, суд має керуватися вимогами ст. 1177 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. В силу наведеного встановлено, що обов'язковою підставою для відшкодування такої шкоди є вчинення злочину, а отже наявність доведеної винуватості, що втілено в обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили. В контексті порушеного позивачем у справі предмету доказування, судом під час судового розгляду було з'ясовано, що вироків суду про скоєння злочинів відносно відповідачів не виносилось. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що з метою недопущення порушення прав та законних інтересів позивача, судом неодноразово роз'яснювались останньому його права та обов'язки, зокрема визначені положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України, з огляду на що розгляд справи неодноразово відкладався на більш пізній строк за для надання можливості [PERSON] надати суду всі необхідні докази по справі. Натомість, позивач визначеним правом в повній мірі не скористався, зокрема, не надав доказів родинного зв'язку з померлим [PERSON] Крім того, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження факту утруднення отримання ним самостійно будь-яких доказів необхідних для підтвердження його правової позиції по справі. Утім позивач, в порушення вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, безпідставно наполягав на прийнятті судом та долучені до матеріалів справи наданих ним доказів вже на стадії розгляду справи судом по суті. Враховуючи той факт, що позивачем не було надано суду достатніх та неспростовних доказів вини відповідачів у вчиненні ними кримінальних злочинів, обумовлених [PERSON] в його позовній заяві та судових засіданнях, зокрема, вироків суду, що набрали законної сили, суд вважає за неможливе задовольнити позовні вимоги останнього за наявними в матеріалах справи доказами. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed