Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: смт. Нова Водолага вул. Ярославська,6 (колишня вул. Раднаркомівська) Нововодолазького району Харківської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності, відповідно до договору дарування від 21.04.2007 року, зареєстрованого за № 19, належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, смт. Нова Водолага, вул. Ярославська,6 (колишня вул. Раднаркомівська). В даному житловому будинку не проживає, але зареєстрований відповідач по справі [PERSON]. Реєстрація відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу у здійсненні його права власності на житло, зокрема отримання субсидії. Таким чином, у звязку з тим, що відповідач з 2012 року не мешкає за місцем реєстрації у вказаному житловому будинку, без будь-яких поважних причин, позивач просить суд усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому спірним будинком, шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням. Позивач по справі в судове засідання не прибув, через канцелярію суду надав заяву, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, у разі неявки відповідача, проти прийняття заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явияся, про час та день слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку відповідно до ст. 74 ЦПК України. Судом було надано оголошення в газету «Слобідській край» про виклик [PERSON] у судове засідання для участі у розгляді справи. Проте, відповідач до суду не зявився, про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надав. Суд, за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224 - 226 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в звязку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Із матеріалі справи вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 21.04.2007 року, зареєстрованого за № 19, належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, смт. Нова Водолага, вул. Ярославська, буд.6 (колишня вул. Раднаркомівська) 85. В даному домоволодінні проживає, але зареєстрований відповідач по справі [PERSON]. Реєстрація відповідача в вищевказаному будинку перешкоджає позивачу у здійсненні його права власності на житло, зокрема отримання субсидії. Приписами ч. 4 ст. 334 ЦК України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до копії договору дарування житлового будинку, посвідченого 21.04.2007 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори [PERSON] та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15850411 від 07.09.2007 року, виданого Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, житловий будинок з надвірними будівлями на земельній ділянки селищної ради за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, смт. Нова Водолага, вул. Ярославська, буд.6 (колишня вул. Раднаркомівська), за реєстраційним номером 18109999 належить [PERSON]. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Аналогічні положення містяться в п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й .ч. 1 ст. 317 ЦК України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом. У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] був прописаний у вищевказаному будинку 04.02.2012 року , але з 2012 року за вказаною адресою не проживає. Як вбачається з акту обстеження матеріально побутових умов від 21.07.2016 року, складеного депутатом Нововодолазької селищної ради Харківської області [PERSON] підпис якого засвідчений секретарем Нововодолазької селищної ради [PERSON], [PERSON] за адресою реєстрації фактично не проживає . Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Оскільки, як було встановлено судом, відповідач [PERSON] з 2012 року у спірному житловому будинку не проживає, ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, ним вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку відповідачем не надано, суд прийшов до висновку щодо визнання його таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для захисту порушеного права [PERSON] шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, смт. Нова Водолага вул. Ярославська,6 (колишня вул. Раднаркомівська) Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, що були понесені позивачем та документально підтверджені, належить стягнути з відповідача на користь [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., що підтверджено квитанцією № КЗ/110 від 27.10.2016 року. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved