Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 07.12.2007 року між ним та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір №DN81AR17710229, згідно умов якого відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 86522 грн. з кінцевим терміном повернення до 05.12.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених даним договором. Позивач, відповідно до ст. 1054 ЦК України свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, відповідач в свою чергу не надав банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору. Таким чином, станом на 07.04.2016 року відповідач має перед позивачем заборгованість в загальній сумі 347368 грн. 11 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 39873 грн. 52 коп.; відсотків за користування кредитом в сумі 40406 грн. 71 коп.; комісії в сумі 19313 грн. 16 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 247774 грн. 72 коп. Добровільно відповідач розрахуватись не бажає. 18.05.2016 року ухвалою судді Херсонського міського суду Котьо І.В. у справі відкрито провадження та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 21.06.2016 року від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, відповідно до яких останній, вважав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. 07 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DN81AR17710299, за умовами якого Банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 86522 грн. на строк з 07.12.2007 року по 05.12.2014 рік. Відповідно до умов п. 7.3 Кредитного договору виконання зобов`язань позичальника по поверненню кредиту забезпечуються заставою транспортного засобу - легкового автомобіля Dacia Logan, номер кузову [NUMBER] . У 2008 році Позичальник допустив прострочення виконання зобов`язань по поверненню коштів, в зв`язку з чим, за змістом п. 2.3.7. Кредитного договору у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань Банк має право стягнути кредит шляхом звернення стягнення на заставне майно. Відповідно до Акту прийому автомобіля від 12 червня 2009 року відповідач - [PERSON] передав позивачу - ПАТ КБ «Приватбанк», автомобіль Dacia Logan, номер кузова [NUMBER] , який виступав предметом застави. Автомобіль передано в технічно справному стані, без дефектів салону та кузову. За даним актом Позичальник доручив Банку передати автомобіль на реалізацію за ринковою ціною та направити виручені кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. Після передачі предмета застави працівниками Банку було повідомлено позивача про відсутність будь-яких претензій щодо погашення кредитної заборгованості. Таким чином, у червні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» реалізував право на погашення кредитної заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет застави. При цьому, долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором не містить відомостей щодо істотного зменшення кредитної заборгованості за рахунок реалізації заставного автомобіля у будь-який із розрахункових періодів. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.07.2016 року, задоволено клопотання представника відповідача про витребування письмових доказів у ПАТ КБ «Приватбанк» та з Територіального сервісного центру МВС України у Херсонській області. Відповідно до розпорядження Херсонського міського суду Херсонської області №3117/17 від 01.10.2017 року суддя Котьо І.В., не може продовжувати розгляд справи у зв`язку із звільненням з посади судді. Справу направлено до канцелярії Херсонського міського суду Херсонської області для повторного автоматичного розподілу між суддями. 02.11.2017 року здійснено автоматизований розподіл та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду даної цивільної справи визначено суддю Дорошинську В.Е. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинської В.Е. від 02.11.2017 року цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості прийнято до свого провадження та справу призначено до розгляду. 02.04.2018 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. Відповідно до розпорядження Херсонського міського суду Херсонської області №01-09/2298/20 від 14.01.2020 року суддя Дорошинська В.Е., не може продовжувати розгляд справи у зв`язку із відстороненням від здійснення правосуддя. Справу направлено до канцелярії Херсонського міського суду Херсонської області для повторного автоматичного розподілу між суддями. 14.01.2020 року здійснено автоматизований розподіл та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду даної цивільної справи визначено суддю Войцеховську Я.В. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Войцеховської Я.В. від 15.01.2020 року цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості прийнято до свого провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04 лютого 2020 року матеріали цивільної справи за позовом заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», до [PERSON] , про стягнення заборгованості направлено до Білозерського районного суду Херсонської області, оскільки відповідач змінив зареєстроване місце проживання та відповідно до відомостей, наданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Херсонській області зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим справа належить до територіальної юрисдикції Білозерського районного суду Херсонської області. 02.03.2020 року здійснено автоматизований розподіл та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду даної цивільної справи визначено суддю Білозерського районного суду Херсонської області Рибас А.В. Ухвалою судді від 03.03.2020 року справу прийнято до провадження і призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 30.04.2020 року підготовче судове провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 14.07.2020 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення щодо обґрунтування своєї позиції, в якій він зазначив, що сума заборгованості, яка заявляється до стягнення ПАТ КБ «Приватбанк» у даній справі жодним чином не підтверджена доказами, які б відповідали вимогам закону щодо їх належності, достовірності та допустимості, оскільки позивач не надав суду належних доказів вартості продажу заставного майна, не врахував та не відобразив вартість такого майна у своїх розрахунках суми боргу, заявленої до стягнення, більше того, надав суду суперечливі відомості щодо вартості продажу автомобіля. Так, відповідно до листа Банку, який було зареєстровано судом 06.01.2017 року, зазначено, що кошти від реалізації автомобіля розподілені наступним чином: 16 901 грн. 50 коп. - на погашення тіла кредиту, 16 901 грн. 50 коп. - на погашення пені за кредитним договором та 3197 грн. 00 коп. - на покриття юридичних витрат. Це в сукупності дає вартість реалізації в сумі 37 000 грн. При цьому, у листі Банку, направленому на адресу суду, від 07.12.2018 року №441978-ВБ зазначено вартість реалізації авто в сумі 16 700 гри. 00 коп. Також зазначив, що додані до матеріалів справи «меморіальні ордери» №0VВ6 та №1 від 26.02.14р., а також виписки по рахункам [PERSON] не є належними та допустимими доказами по справі, так як надані банком роздруківки з сумами не відповідають вимогам, що пред`являються до первинних та зведених облікових документів в Україні, а «меморіальні ордери» не дають можливість встановити дійсну вартість реалізації автомобіля, а «виписки по всім рахункам» не дають змоги визначити залишок поточної та простроченої заборгованості, правильність нарахування процентів, базу для нарахування штрафних санкцій. Крім цього, надані «виписки» та «меморіальні ордери» ніким не підписані, та відповідно не засвідчені, що унеможливлює співставставлення цих матеріалів із розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав зазначених у запереченнях на позовну заяву та у наданих додаткових пояснень, просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторони, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 07.12.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № DN81AR17710229, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит на строк до 05.12.2014 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 86522 грн. на споживчі цілі. Відповідно до п.7.1 умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків та винагороди. При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, на виконання умов кредитного договору №DN81AR17710229, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 07.12.2007 року було укладено договір застави, відповідно до якого [PERSON] надав в заставу автомобіль марки Dacia Logan, номер кузову [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , що також передбачено пунктом 7.3. кредитного договору. Як зазначено в позові, банк виконав свої зобов`язання за вказаним договором, однак, позичальник умови договору належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 07.04.2016 року утворилася заборгованість в загальній сумі 347368 грн. 11 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 39873 грн. 52 коп.; відсотків за користування кредитом в сумі 40406 грн. 71 коп.; комісії в сумі 19313 грн. 16 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в сумі 247774 грн. 72 коп. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою та порукою (частина перша статті 546 ЦК України). За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За правилами, встановленими частинами 2, 3 статті 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки, а за приписом частини 2 статті 1050 цього Кодексу прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. Згідно з умовами, визначеними пунктами 2.3.3., 2.3.7. кредитного договору, порушення позичальником зобов`язань за договором надає банку право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі, а також звернути стягнення на заставлене майно. Аналогічне положення міститься у пункті 15.7.2. договору застави рухомого майна. Вказані положення договору щодо права банку звернути стягнення на предмет застави узгоджується з нормами статті 589 ЦК України та статті 20 Закону України «Про заставу», згідно яких заставодавець набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» використав своє право на забезпечення свого права шляхом реалізації предмета застави, та реалізував автомобіль позивача, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Згідно акту прийому автомобіля від 12 червня 2009 року відповідач - [PERSON] передав позивачу - ПАТ КБ «Приватбанк», автомобіль Dacia Logan, номер кузова [NUMBER] , який виступав предметом застави. Автомобіль передано в технічно справному стані, без дефектів салону та кузову. За даним актом Позичальник доручив Банку передати автомобіль на реалізацію за ринковою ціною та направити виручені кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. Слід зазначити, що звернення з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, кредитор, звернувшись у 2009 році із вимогою про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Добровільна передача предмета застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором свідчить про закінчення строку дії кредитного договору. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів, комісії та пені після звернення стягнення на предмет застави є необґрунтованим, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення суми боргу за тілом кредиту, оскільки позивачем не надано відомостей щодо дійсної суми отриманої від реалізації автомобіля, який перебував у заставі за вказаним кредитним договором, та не зазначено за яким принципом були зараховані кошти від його реалізації на погашення кредитної заборгованості, що не дає можливості переконатися в правильності розрахунків наданих позивачем та дійти висновку про наявність або відсутність у відповідача заборгованості за тілом кредиту. Так, відповідно до листа банку, який надійшов до суду 06.01.2017 року зазначено, що кошти від реалізації автомобіля розподілені наступним чином: 16 901 грн. 50 коп. - на погашення тіла кредиту, 16 901 грн. 50 коп. - на погашення пені за кредитним договором та 3197 грн. 00 коп. - на покриття юридичних витрат. При цьому, в листі Банку, направленому на адресу суду, від 07.12.2018 року за №441978-ВБ зазначено вартість реалізації авто в загальній сумі 16 700 гри. 00 коп. Крім того, з долучених до вищевказаних листів «меморіальних ордерів» №0VВ6 та №1 від 26.02.2014року та виписки по рахункам [PERSON] , визначити дійсну вартість реалізованого заставного майна та принцип погашення кредитної заборгованості визначити не можливо. За таких обставин, вимоги позивача не підлягають задоволенню судом оскільки позивачем не додано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог та можливості стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми заборгованості за кредитним договором. Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратити достовірність і повноту із плином часу (Рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, пункт 570). Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Разом з тим, оскільки позовні вимоги не доведені позивачем та на переконання суду є необґрунтованими, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог саме через необґрунтованість та недоведеність позову. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, тому й судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, що були понесені позивачем, у відповідності до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача не підлягають

Outcome: dismissed