Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 16.12.2014 року він з Відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Тлумацькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області, актовий запис № 101. Від шлюбу у них народилася одна дитина: дочка [PERSON], [INFO], яка на даний час є малолітньою. Вказує, що у нього з відповідачкою різні характери та погляди на сімейне життя, через що виникали непорозуміння та сварки. На даний час подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, разом не проживають близько десяти місяців. Примирення між ними є недоцільним, у розмові по телефону відповідачка не заперечила проти розірвання шлюбу. Просив шлюб розірвати, місцем проживання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], визначити місце проживання відповідачки. В судове засідання Позивач [PERSON] не з'явився, в позовній заяві просив справу розглянути без його участі, оскільки виїжджає на роботу в [PERSON]. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, поднак до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення та просила розгляд справи провести без її участі. Додатково просила місцем проживання дитини визначити її місце проживання та залишити їй шлюбне прізвище «Ярославська». Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 16 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачкою у Тлумацькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області зареєстровано шлюб (а.з. № 101), що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилася одна дитина: дочка [PERSON], [INFO], яка на даний час є малолітньою (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідачка та Позивач шлюбних відносин не підтримують, разом не проживають, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивача і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи письмову заяву Відповідачки суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «Ярославська». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Враховуючи те, що Позивач просив місцем проживання дитини, визначити місце проживання Відповідачки, а Відповідачка повністю визнала позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітньої [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання її матері [PERSON] (Відповідачка). У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved