Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до Кам'янобрідського районного суду м. Луганська із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначено, що 25.09.2012р. відповідач позичив в нього грошові кошти у сумі 23000,00 гривень, про що було укладено нотаріально посвідчений договір позики. За умовами договору [PERSON] зобов'язався повернути отриману у позику суму частками щомісячно в розмірі 1500,00 гривень з жовтня 2012р. по 25.01.2014р. У зв'язку з тим, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконує, позивач просить стягнути з нього суму боргу у сумі 23000,00 гривень, 3% річних у сумі 735,00 гривень, а всього 23735,00 гривень разом із судовими витратами по справі. У судовому засіданні представник позивача підтримала доводи, викладені у позові, та просила його задовольнити, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не з'явився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання підлягає виконанню у визначений в ньому строк (термін), якщо останній було ним передбачено. Відповідно до норм ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання та не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Судом встановлено, що 25.09.2012р. між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі №2529. За умовами вказаного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] власні грошові кошти в сумі 23000,00 (двадцять три тисячі) гривень. Позика була надана на особисті цілі без нарахування відсотків, позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Передачу грошей у повному обсязі було здійснено до підписання цього договору. Грошові кошти [PERSON] зобов'язався повернути частками щомісячно в розмірі 1500,00 гривень починаючи з жовтня 2012 року, з кінцевим строком погашення до 25 січня 2014 року. Відсутність податкової застави у [PERSON] було підтверджено витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна 25 вересня 2012 року за № 37966571. Крім того, була отримана згода дружини позичальника на укладенні даного правочину, посвідчена [PERSON], приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу, 25 вересня 2012 року за реєстровим номером 2528 (а.с.5). Відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 23735,00 гривень, яка складається з заборгованості за договором позики у сумі 23000,00 гривень та трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання у сумі 735,00 гривень, згідно розрахунку, наведеному у позовній заяві. Розмір вказаної суми заборгованості та правильність її розрахунку, в тому числі в частині нарахування трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання, у судовому засіданні оспорені не були. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 23000,00 гривень та трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання у сумі 735,00 гривень обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені [PERSON] документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 237 гривень 35 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved