Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами постановити рішення, яким визнати недійсним договір найму житлового приміщення № 315 від 24 квітня 2014 року, укладений між комунальним підприємством «Домоуправління № 18» та [PERSON] та встановити порядок виконання рішення шляхом зняття [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. У відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі. Представник відповідачів заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради надав заяву про вирішення спору за його відсутності та підтримав вимоги Одеської міської ради в повному обсязі. Інші сторони до суду не зявились, сповіщенні належним чином. Суд вивчив матеріали по справі і встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи між відповідачами КП «Домоуправління № 18» та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення № 315 від 24 квітня 2014 року, а саме кімнати № 5 квартири [ADDRESS] (а.с. 7-8). Внаслідок його укладення відповідач із дружиною був зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно з пунктом 1 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324 «Про впорядкування діяльності КП «Домоуправління №18» (зі змінами, внесеними рішенням виконкому від 27.02.2014 № 40) житлові будинки згідно з переліком, зокрема будинок по вул. Краснова, №8, було віднесено до державного житлового фонду, в якому дозволяється проведення приватизації жилих приміщень у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 6). Відповідно до положень ст.61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно ст. 58 Житлового Кодексу УРСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення будинку державного або громадського житлового фонду є ордер, який видається на підставі рішення виконавчого комітету відповідної ради. Пунктом 3 вищезазначеного рішення № 324 було доручено КП «Домоуправління №18» провести заходи з підготовки документів, які є підставою для оформлення приватизаційних документів, зокрема укладати договори найму. Судом встановлено, що в порушення зазначених норм Житлового кодексу УРСР між КП «Домоуправління № 18» та [PERSON] 24 квітня 2014 року був укладений договір найму житлового приміщення № 315 за відсутності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про його надання та єдиної законної підстави для вселення - ордеру. Укладення договору найму № 315 суперечить і змісту рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324, в преамбулі якого зазначено, що це «рішення прийнято з метою, зокрема, залучення громадян до участі в утримання і збереженні існуючого житла, беручи до уваги той факт, що громадяни мешкають в жилих приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання дуже тривалий час». Тобто, договори найму житлових приміщень, які необхідні для їх подальшої приватизації, повинні були укладатися саме з громадянами, які мешкали у будинках маневреного фонду дуже тривалий час з метою реалізації їх права на приватизацію цих приміщень. Але, як вбачається з довідки про склад сім'ї та прописку (а.с. 9), акту від 16.01.15 року (а.с. 10) [PERSON] та [PERSON] не лише не проживали у спірному приміщенні тривалий час (вони зареєстровані у спірній квартирі лише 16.05.2014 року), а навіть не вселились до нього. Даний факт підтверджують свідчення і представника відповідачів. Комунальні послуги за особовим рахунком [PERSON] також не сплачував - на 31.12.2014 р. борг становив 1349,60 грн. (а.с. 11). Отже, судом встановлено, що спірний договір був укладений без ордеру, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, з особою, яка не тільки не проживала тривалий час за зазначеною адресою, а й взагалі не заселялася до житлового приміщення, не була в ньому зареєстрована та не сплачувала комунальні послуги. Таким чином, суд дійшов висновку, що укладений між відповідачами договору найму № 315 суперечить положенням статей 51, 58, 61 Житлового Кодексу УРСР, а також рішенню виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324 «Про впорядкування діяльності комунального підприємства «Домоуправління № 18». Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 203 зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Це означає,що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов'язків, на що спрямовано правочин. Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на житловий фонд. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 116 - XXI від 25.11.91 р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж міста. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об'єктами комунальної власності. Відповідно до статті 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. З огляду на наведені вище законодавчі положення суд погоджується із доводами Одеської міської ради та вважає, що укладення оспорюваного договору найму №315 без відповідного рішення власника (уповноваженого власником органу) про надання житлового приміщення, без ордеру, з особою, яка не проживала тривалий час у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] порушує права та інтереси територіальної громади міста в особі Одеської міської ради щодо володіння, користування та розпорядження обєктами, яка є належним позивачем у справі. Надані представником відповідачів заперечення та додатки не можуть бути прийняті судом до уваги, так як не стосуються предмету спору. При викладених обставинах позов підлягає задоволенню. Укладений між відповідачами договір найму став підставою для реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у приміщенні за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для реєстрації особи подаються, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі (зокрема, договір найму). Згідно ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі, яким визнається недійсним договір найму, у разі набрання ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою.

Outcome: approved