Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної часткової власності від 10.01.2009, укладений між ним та [PERSON] , посвідченого відповідачем. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказаний договір стосується поділу будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . На момент укладення цього договору в цьому будинку проживала його неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Однак, вказаний договір було укладено без відповідного дозволу та згоди Органу опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації та всупереч інтересів і волі його доньки. Ухвалою судді від 28.04.2021 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки нотаріус є неналежним відповідачем у даній справі. Будь-яких порушень прав дитини позивача під час посвідчення ним вказаного договору допущено не було. Крім того, відповідач звернувся до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи до суду не з`явився, однак, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомив, тому суд, розглянув справу без його участі, оскільки в справі достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 січня 2009 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної часткової власності, а саме про поділ житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Ліпіін М.О. (а.с. 7). Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 цього ж Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Тобто сторонами у цивільному процесі є особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Натомість у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] пред`явив свій позов до неналежного відповідача, суд вважає, що у задоволенні його позову необхідно відмовити. Водночас, суд звертає увагу відповідача на те, що сплив позовної давності, про застосування якої ним заявлено, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Таким чином, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed