Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 11.11.2000 р. він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними за спільні кошти було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Зазначає, що сімейне життя у них не склалось і на даний час вони припинили шлюбно сімейні відносини та ведення спільного господарства, а рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2015 року шлюб між ними було розірвано Тому, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, про день і час розгляду справи були належним чином повідомлені, представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому згідно ст. ст. 224, 225 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 11.11.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2004 року сторонами за спільно нажиті кошти була придбана чотирьохкімнатна квартира, розташована за адресою [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за відповідачкою [PERSON] Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини \\ навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо\\ самостійного заробітку\\ доходу\\. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. А згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір в сумі 1219,00 грн. А тому, враховуючи вище викладене та

Outcome: approved