Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом до [PERSON] про визнання перерахованих ним коштів аліментами на утримання дитини. Позов обґрунтований тим, що [PERSON], незважаючи на попередньо досягнуту з ним згоду на добровільне виконання судового рішення від 07.10.2015 року про стягнення аліментів на утримання їх неповнолітньої доньки шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок, звернулась до Деснянського відділу ДВС про примусове виконання судового рішення. За результатами відкриття виконавчого провадження позивачеві було нараховано заборгованість та штрафні санкції на загальну суму 54 392 грн 17 коп. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з вище наведених підстав та стверджував про наявність в діях відповідача обману, категорично заперечуючи необхідінсть залучення до участі в справі Деснянський відділ ДВС в м. Чернігів, оскільки правомірність їх дій він не заперечує. Подання [PERSON] заяви до виконавчої служби пояснює отриманням нею судового рішення від 02.09.2018 року про відмову в збільшенні розміру аліментів. Відповідач та її представник категорично заперечували щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявленого позову. Причиною подання заяви до виконавчої служби обумовлена саме не досягненням згоди з позивачем щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і як наслідок - несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З обставин, які згідно з ч.1 ст.82 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, з огляду на відсутність обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду від 07.10.2015 року з позивача на користь відповідача по справі було стягнуто аліменти в розмірі 1000 грн на утримання їх неповнолітньої дитини. Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2018 року, старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Чернігів ГТУЮ в Чернігівській області на підставі заяви відповідача відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вище вказаного судового рішення. Наявність заборгованості по виконавчому провадженню №57291623 від 25.09.2018 року підтверджується розрахунком, правильність нарахувань в якому заперечується позивачем, оскільки державним виконавцем не були враховані попередні щомісячні перекази ним коштів на картковий рахунок відповідача. Тобто, предметом доказування в справі є визнання перерахованих [PERSON] на картковий рахунок відповідача в період з червня 2015 року по листопад 2018 року грошових коштів на загальну суму 52 687 грн 18 коп. як аліментів на утримання дитини відповідно до рішення Деснянського районного суду від 07.10.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Надані позивачем копії квитанції про переказ грошових коштів відповідачеві по справі не містять жодних даних щодо призначення платежів, а відтак, з огляду на заперечення відповідачем про їх отримання саме як аліментів та наявність будь-яких усних домовленостей з даного приводу, суд позбавлений можливості об'єктивно встановити їх призначення. Більше того, незважаючи на визначення судом аліментів в твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі 1000 грн, позивачем здійснювався щомісячно перерахунок коштів відповідачеві в інших розмірах, аніж зазначено в судовому рішенні. Твердження позивача про визнання [PERSON] факту отримання грошових коштів в рахунок аліментів, з посиланням на подану нею позовну заяву від 23.08.2018 року, жодним чином не доводить правомірність заявлених позовних вимог, оскільки жодних доказів про періодичність та спосіб їх отримання в розпорядження суду не надано. Понад те, в вище вказаній позовній заяві відповідач навпроти вказує на невиконання [PERSON] судового рішення, що як наслідок знаходить своє підтвердження в поданні нею заяви про його примусове виконання. Доводи позивача про не звернення [PERSON] до виконавчої служби протягом тривалого періоду часу з моменту ухвалення судового рішення жодним чином не спростовують вище вказані висновки суду. Згідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.12,81,89 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем не доведено належними доказами перерахування [PERSON] на картковий рахунок відповідача в період з червня 2015 року по листопад 2018 року грошових коштів на загальну суму 52687 грн 18 коп. саме як аліментів на утримання дитини відповідно до рішення Деснянського районного суду від 07.10.2015 року, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову за недоведеністю. Відповідно до положень ст.265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про судові витрати. Згідно вимог ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи відповідач 14.01.2019 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Денисенко С.В. /а.с.62/. За надання правової допомоги останньому було проведено оплату в розмірі 4 200 грн, що підтверджується розрахунковою квитанцією. Суд, визначаючи розмір витрат на оплату послуг адвоката,

Outcome: approved