Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15.07.2014 р. уклав з відповідачем (фізичною особою-підприємцем) письмовий договір купівлі-продажу поза торговельним приміщенням. Згідно з цим договором відповідач зобовязався протягом 14 днів передати позивачу двері вхідні та провести їх монтаж протягом 5 днів з моменту доставки. Сума договору складає 2900 грн., позивач сплатив аванс 1000 грн. Однак у встановлені строки відповідач не поставив дверей і до монтажу не приступив, а висунув додаткову вимогу сплатити ще 1600 грн., яку підтвердив надавши акт прийому-передачі виконаних робіт датований заднім числом, де зазначено, що поставку і монтаж дверей буде проведено лише після повної оплати і підписання акту прийому-передачі. Вважає дії відповідача незаконними, адже сума оплати вказана в договорі, а тому вимагати додаткової оплати відповідач не має права. Відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику, ввів його в оману щодо ціни продукції, отримав аванс з подальшим примусом здійснити додаткову оплату, відмовляється розірвати договір і повернути аванс. Такими діями відповідача йому також завдано моральної шкоди, оскільки він тривалий час не може приступити до ремонту свого будинку. Тому просить розірвати укладений договір, стягнути з відповідача на його користь сплачену останньому грошову суму в подвійному розмірі, а саме: 2000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, пояснив, що на день розгляду справи двері не доставлені і умови договору не виконані. Відповідач пояснив йому, що треба доплатити 1600 грн. у зв'язку з інфляцією гривні, інакше не виконає умови договору. Позивач вважає, що оскільки договором не передбачено будь-яких доплат, така вимога безпідставна, то саме відповідач порушив умови договору, а не позивач, а тому має право на розірвання договору. Однак відповідач відмовився розірвати договір і повернути сплачений аванс. Підтримав доводи позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та додав, що у зв'язку з такими діями відповідача та неможливістю розпочати ремонт будинку, і через хвилювання був змушений стаціонарно лікуватись, затрачав час для підготовки позову і явки до суду. У судове засідання відповідач, будучи належно повідомленим за місцем проживання а також за місцем реєстрації як фізичної особи - підприємця, не з'явився, у зв'язку із чим, враховуючи згоду позивача, суд проводить заочний розгляд справи (в порядку ст. 224 ЦПК). \~ Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Позовні вимоги щодо розірвання договору та стягнення 2000 грн. підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з вимогами ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Між позивачем і відповідачем, як фізичною особою підприємцем 15.07.2014 р. укладено договір купівлі-продажу № 2084. Тому між сторонами виникли відносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон). Предметом даного договору є: покупець замовляє і зобовязується оплатити, а продавець зобовязується передати у власність товар - двері вхідні 860х2050, загальна сума договору 2900 грн., аванс складає 1000 грн., борг на момент монтажу 1900 грн. (п.1.1). Розділом 5 договору встановлено строки виконання договору (п.5.1). Продавець зобовязується провести монтаж дверей, якщо він передбачений (п.5.3). Право власності переходить від продавця до покупця в момент передачі товару (п.4.1). Позивач надав суду примірник акту прийому передачі від 10.08.2014 р., які ним не підписані, а лише відповідачем, що свідчить про те, що двері не встановлено, тобто на момент розгляду справи умови договору від 15.07.2015 р. відповідач не виконав і порушив вимоги ст. 530 ЦК. Відповідно до ст. 525 даного Кодексу одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами укладеного договору чітко встановлено суму договору 2900 грн. і не передбачено будь-яких додаткових оплат за проведення монтажу, а тому відмова відповідача від виконання договору неправомірна. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Оскільки відповідач по теперішній час не виконав зобовязань перед позивачем, то суд приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання договору індивідуального замовлення обґрунтована і підлягає задоволенню. Згідно зі ст.19 Закону забороняється нечесна підприємницька практика. Суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач ввів в оману позивача щодо ціни продукції з подальшим примусом здійснити оплату товару в значно вищому розмірі, відмовляючись розірвати договір чи повернути аванс, а тому згідно з ч.2 ст. 230 ЦК з відповідача слід стягнути на користь позивача збитки в подвійному розмірі, а саме: 2000 грн. Разом з тим, вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають з таких підстав. П.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У даному випадку даних про недоліки продукції, замовленої позивачем не встановлено, оскільки така продукція взагалі не була надана позивачу, тому доводи про наявність передбачених Законом підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди є помилковими. Посилання позивача на ст. 1167 ЦК України, як на підставу стягнення моральної шкоди є безпідставним, оскільки ця стаття регулює відшкодування моральної шкоди в деліктних зобовязаннях, а в даному випадку мали місце договірні зобовязання. Укладеним між сторонами договором не передбачено право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави.

Outcome: partial