Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в квітні 1997 року був прийнятий на посаду ревізора відділу безпеки руху Міського державного комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». В жовтні 2003 року був переведений на посаду ревізора відділу безпеки руху Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». В серпні 2013 року з причин загального захворювання йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено характер та умови праці. В зв'язку з цим, він звернувся до керівництва відповідача з заявою про встановлення йому додаткової перерви на протязі робочої зміни, тривалістю в одну годину. Вказану заяву відповідачем було проігноровано та останній звернувся до Кіровської міжрайонної МСЕК щодо надання роз'яснень про можливість його подальшої роботи на посаді. В наданій відповіді Кіровської міжрайонної МСЕК було зазначено, що він не може виконувати свої обов'язки в повному обсязі та потребує зменшення її об'єму. Наказом відповідача від 11.11.2013 року №643 його було відсторонено від роботи до з'ясування подальшого працевлаштування. 14.11.2013 року його було запрошено на засідання профспілкового комітету, під час якого його було ознайомлено із вакантними посадами на підприємстві станом на 14.11.2013 року. Ознайомившись з останніми він подав заяву із прохання перевести його на посаду інженера з цивільної оборони штабу цивільної оборони Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» з 14.11.2013 року на час перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Проте, в протоколі засідання профспілкового комітету було зазначено, що він виявив бажання продовжити роботу на підприємстві на посаді майстра з ремонту рухомого складу та в зв'язку із відсутністю вакансій на вказану посаду, від інших вакантних посад відмовився. За наслідками розгляду профспілковим комітетом було надано згоду на його звільнення за п.2 ст.40 КЗпПУ та 18.11.2013 року відповідачем було видано наказ про його звільнення на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ. В зв'язку з зазначеним, посилаючись на те, що його звільнення було проведено з порушенням вимог КЗпПУ, Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», що підтверджено за наслідками перевірки і територіальною державної інспекцією України з питань праці у Дніпропетровській області, позивач просив визнати незаконними дії відповідача щодо його безпідставного звільнення, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також просив стягнути з відповідача на користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Враховуючи зазначене, думку позивача та його представника, положення ст.ст.169,224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.10.2003 року позивач за переводом працював на посаді ревізора відділу безпеки руху в Міському комунальному підприємстві «Дніпропетровський електротранспорт». Згідно довідки Кіровської МСЕК від 08.08.2013 року позивачу з 07.08.2013 року було встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням строком до 01.09.2014 року. Відповідно до висновків про умови та характери праці у довідці зазначено про можливість працювати ревізором з неповним робочим тижнем. Протипоказана важка фізична праця. Наказом №643 від 11.11.2013 року позивача було відсторонено від роботи до з'ясування подальшого працевлаштування. 14.11.2013 року позивача було запрошено на засідання профспілкового комітету, де запропоновано вакантні посади та, в зв'язку з тим, що [PERSON] виявив бажання продовжити роботу на посаді майстра з ремонту рухомого складу, вакансія на яку відсутня, від інших вакансій відмовився, профспілковим комітетом було надано згоду адміністрації відповідача на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ. Наказом відповідача №0234 від 18.11.2013 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п.2 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з підстав, зазначених у п.2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст.43 КЗпПУ розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ст.46 КЗпПУ відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Статтею 56 КЗпПУ передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Згідно ст.170 КЗпПУ працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням. Відповідно до ст.172 КЗпПУ у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Згідно Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» цей Закон визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Відповідно до ст.17 вказаного закону відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Як встановлено судом вказані вимоги законодавства відповідачем дотримано не було, з урахуванням висновку МСЕК та за заявою позивача питання про встановлення неповного робочого дня або неповного робочого тижня не вирішено, відсторонено від роботи без наявності передбачених законом підстав. Згідно п.5 протоколу №46 засідання профспілкового комітету Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» від 14.11.2013 року вбачається, що [PERSON] виявив бажання продовжити роботу на посаді майстра з ремонту рухомого складу, вакансія на яку відсутня, від інших вакансій відмовився. В зв'язку з чим, профспілковим комітетом було надано згоду адміністрації відповідача на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ. Разом з тим, як зазначив позивач в судовому засіданні вказаний запис не відповідає дійсності та від запропонованих вакантних посад він не відмовлявся. Вказані доводи позивача підтверджуються і письмовою заявою [PERSON] від 14.11.2013 року, в якій останній надав згоду на переведення його на посаду інженера з цивільної оборони, яка входила до запропонованого позивачу переліку вакантних посад станом на 14.11.2013 року. Проте, вказану заяву відповідачем розглянуто не було та рішення про переведення позивачу на вказану вакантну посаду, або щодо можливості переведення на іншу посаду, з переліку вакантних, не прийнято. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ було проведено незаконно, всупереч вимогам ст.170 КЗпПУ та ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню та слід поновити останнього на посаді ревізора відділу безпеки руху Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». Враховуючи незаконне звільнення позивача, суд вважає обґрунтованими та такими, що на підставі ч.2 ст.235 КЗпПУ підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню за період з 18.11.2013 року (день звільнення) по 15.04.2014 року (день розгляду судом справи) в сумі 9781 грн. 85 коп., виходячи з наступного розрахунку: 2448 грн. 16 коп. + 1556 грн. 22 коп. (заробітна плата за два останніх повних місяці роботи в вересні та жовтні 2013 року) / 61 (кількість днів у вересні та жовтні 2013 року) = 65 грн. 65 коп. (середньоденна заробітна плата) х 149 (кількість днів вимушеного прогулу) = 9781 грн. 85 коп. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, останньому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, негативних емоціях та стресі, пов'язаних з незаконним звільненням та втратою постійного місця роботи, додатковому емоційному навантаженні та необхідності витрачати додатковий час з метою відновлення порушених прав, що з урахуванням його стану здоров'я, викликало незручності у повсякденному житті. Враховуючи вказані обставини, ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. Згідно ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: partial