Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що йому на праві приватної спільної часткової власності належить 57/100 частин житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є його донькою та зареєстрована у вказаному будинку як член сім`ї. Прізвище « [PERSON] » змінила після реєстрації шлюбу на « [PERSON] », що підтверджується наданим до суду копіями свідоцтва про шлюб. Крім того, у вказаному будинку також зареєстрована його онука - [PERSON] . Відповідачі вже більше 10 років не проживають у вказаному будинку, не беруть участі в його утримані та оплаті витрат за комунальні послуги. Крім того, зазначив, що відповідачі вже тривалий час проживають за кордоном. Оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, тим самим чинять позивачу перешкоди у вільному розпорядженні власним майном, а саме вищевказаним будинком. У зв`язку з чим, просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.12.2018 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідачів та третіх осіб відзиви до суду не надходили. До суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи документу що підтверджує постійне місце проживання відповідачів за кордоном м. Торревієха Іспанія . Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 10.04.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Кличановською С.І., зареєстрованого в реєстрі №1-711 та зареєстрованого в БТІ в реєстрову книгу №91 за реєстровим №14843 від 24.04.1990 року, та договору дарування від 01.10.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Кличановською С.І., зареєстрованого в реєстрі №5-2408, та зареєстрованого в БТІ в реєстрову книгу №91 за реєстровим №14843 від 10.10.1990 року [PERSON] належить на праві спільної частково приватної власності 57/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Інші 43/10 частини будинку [ADDRESS] належить [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтв про право спадщину за законом виданого від 24.10.2018 року приватним нотаріусом Семиженко О.В., зареєстрованого в еєстрі за №862, №863. Відповідно до будинкової книги вбачається, що за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими відповідачі по справі донька позивача - [PERSON] та онука - [PERSON] . Відповідно до акту від 09.10 2018 року вбачається що за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстрованими, але не проживають відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до відомостей із реєстру мешканців від 09.01.2019 року, що надійшов до суду 18.03.2019 року вбачається, що [PERSON] та її донька [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст. ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що онукі позивача [PERSON] , [INFO] на момент звернення до суду з позовом виповнилося 16 років, в силу норм діючого законодавства України вважається неповнолітньою. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Відповідно до ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В той же час ч. 3 ст. 29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З матеріалів справи вбачається, що відповідач неповнолітня [PERSON] ,2002 р.н., проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Третя особа - орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Херсоні ради надала до суду висновок щодо задоволення позовних вимог зважаючи на тривалу відсутність [PERSON] , з неповнолітньою [PERSON] , які є такими, що постійно проживають протягом 10 років поза межами країни та є підстави вважати, що задоволення позовних вимог позивача не порушаватимуть права та законні інтереси неповнолітньої особи, оскільки місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків або одного з них. А оскільки в матеріалах справи є підтвердження, що неповнолітня разом з матір`ю проживають вже тривалий час у Іспанії, провінції Аліканте, вважають за можливе надати висновок стосовно задоволення позовних вимог [PERSON] . З врахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, оскільки не мешкають в ньому більше ніж один рік без поважних причин, між позивачем та відповідачами відсутня будь-яка інша домовленість з приводу користування житловим приміщенням, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, ЦК України, ст.ст. 150 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р.,

Outcome: approved