Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою та уточнивши позовні вимоги просив стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 352116,41 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що 14.07.2009 року [PERSON] отримав від нього та [PERSON] у борг 163 100 грн., які зобов'язався повернути у найближчий час. 01.07.2016 року позивач пред'явив вимогу про повернення позики відповідачу, проте останній кошти не повернув. Окрім цього, вимога про повернення коштів друкувалась на замовлення позивача в газеті «Урядовий кур'єр» 01.11.2016 року. 19.09.2017 року позивач надіслав вимогу про повернення коштів засобами поштового зв'язку, однак відповідач проігнорував вимогу про повернення коштів. Позивачем станом на 01.12.2017 року на суму заборгованості нараховано: проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ - 163 682,03 грн.; інфляційні втрати 20 453,14 грн., 3% річних - 4881,24 грн. Ухвалою суду від 28.08.2017 року відкрито провадження по справі. Відповідачем копія ухвали від 28.08.2017 року та позовна заява отримані 28.08.2017 року нарочно у суді. 05.12.2017 року надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог. 08.12.2017 року до суду надійшла заява позивача про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи. 13.02.2018 року вирішено розглядати справу у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін. Копію ухвали від 13.02.2018 року надіслано на адресу сторін, однак конверти повернулись до суду за минуванням строку зберігання. Згідно статті 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Вимоги щодо строку розгляду справи не кореспондуються з положеннями ст. 278 ЦПК України, яка встановлює строки подання заяв сторін по суті справи, які, в свою чергу, залежать від часу отримання ухвали про відкриття провадження, надісланої рекомендованим листом з повідомленням учасникам справи, згідно ч. 11 ст. 272 ЦПК України, часу отримання заяв сторін по суті справи, які ними надсилаються в порядку ч. 4 ст.178, ч. 3 ст. 179, ч. 3 ст. 180, ч. 3 ст. 181 ЦПК України іншим учасникам справи. В цей же час, суд не може обмежити право сторін на подання заяви по суті справи лише з підстави спливу строку, передбаченого ст. 275 ЦПК України, якщо ухвалу про відкриття спрощеного провадження, заяву по суті справи іншої сторони, отримано такою стороною з поважних причин за межами цього строку, оскільки це призведе до порушення процесуального права. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 14.07.2009 року [PERSON] складено розписку про отримання в борг від [PERSON] та [PERSON] суми, рівної 163 100 грн., які зобов'язався повернути у найближчий час. Складена [PERSON] розписка не містить повних реквізитів сторін правочину, зокрема, ім'я та по-батькові сторін, паспортних даних позичальника. В газеті «Урядовий кур'єр» №204 від 01.11.2016 року на замовлення представника позивача надруковано вимогу про повернення боргу за розпискою від 14.07.2009 року. 19.09.2017 року представником позивача на адресу відповідача надіслано засобами поштового зв'язку досудову вимогу про повернення коштів. Відповідач відзиву до суду не надав, в заявах про відкладення розгляду справи зазначив, що проти задоволення позову заперечує. Позивач, в свою чергу, оригіналу боргової розписки до суду не надав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Також, ст.545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Беручи до уваги, що позивачем до суду не представлено оригіналу боргового документа, який підтверджує факт невиконання зобов'язання позичальником, зважаючи на те, що зміст розписки не дозволяє встановити повні дані позичальника та позикодавців, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на позивача, в межах сплаченого позивачем судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed