Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, обгрунтовуючи позовні вимоги, тим, що позивачі вирішили відповідно до вимог чинного законодавства зареєструвати право власності на належне йому нерухоме майно, але відповідно до чинного законодавства України реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі оригіналу правовстановлюючого документу, однак після побудови будинку позивачем не було здійснено його ввід в експлуатацію, що і стало підставою для звернення в суд. В судове засідання позивач не зявився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представників, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. «1» ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа повинна надати документ, що підтверджує виникнення, перехід чи припинення прав на нерухоме майно. Згідно п. 7 ст. 37 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ №868 від 17.10.2013 року (далі Порядок), документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно є зокрема свідоцтво про право власності на нерухоме майно, чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16.08.2001 року між продавцем, [PERSON] та покупцем, [PERSON] (позивачем) було укладено Договір купівлі - продажу земельної ділянки, площею 0,09 га, що знаходиться в с. Горбанівка Щербанівеької сільської ради. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 3571 (а.с.22). Згідно договору купівлі-продажу від 16.08.2001 року встановлено, що 11.10.2001 року ІЦербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області було видано Державний акт на право власності на землю серії Р1 № 516524, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, котрий зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1792. Після оформлення права власності на земельну ділянку, покупцем, - [PERSON] було подано до Щербанівської сільради заяву про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель на купленій земельній ділянці пл. 0,09 га. Згідно Рішення виконавчого комітету Щербанівеької сільської ради Полтавського району № 73 від 15.04.2003 року, встановлено, що позивачу [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель на купленій земельній ділянці пл. 0,09 га. в с. Горбанівка, вул. Озерна, 2, Полтавського району Полтавської області. Як встановлено, 30.05.2003 року складено Будівельний [NUMBER] на забудову земельної ділянки, котрий затверджений Головним архітектором району та зареєстрований за № 10 у виконкомі Щербанівеької сільської ради 13.06.2003 року. Після завершення будівництва житлового будинку та господарських споруд, 20.09.2016 року виготовлений у ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» технічний паспорт на будинок, з відміткою, що дані обєкти не зареєстровані в Департаменті АБІ у Полтавській області як обєкт закінченого будівництва. Згідно ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.ї Також встановлено, 19.07.2017р. власник будинку [PERSON] звернувся до Департаменту архітектурно - будівельної інспекції України із Декларацією про готовність до експлуатації обєкта,будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, копією будівельного паспорта та рішення сільської ради про надання дозволу. Згідно листа від 21.07.2017 року за вих. № 1016-3.12/1044 виданого Департаментом архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, встановлено, що [PERSON] було повернуто декларацію із посиланням на те, що зазначена декларація оформлена із порушенням вимог, встановлених Порядком виконання будівельних робіт від 13.04.2011 № 461, а саме вказано: зазначений вами в п. 3 документ про початок виконання будівельних робіт, виданий Щербанівською сільською радою Полтавського району не є дозвільним документом на проведення будівельних робіт. Суд вважає, що на підставі неможливості експлуатації нерухомого майна без прийняття його в експлуатацію у передбаченому законом порядку, з підстав відсутності права власності на таке нерухоме майно, змушує позивача реалізувати право на захист свого невизнаного цивільного права, шляхом звернення до суду із вимогами визнати за ним права власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 133,2 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., що складається: житловий будинок - літ. А-2, гараж - літ. Б, навіс літ. Б, огорожа - літ. № 1, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Полтавський район, село Горбанівка, вулиця Озерна, будинок № 2 та розташований на земельній ділянці площею 0,09 га. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст.376 ЦК, поняття «самочинне будівництво» визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, зокрема, якщо: -він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; - обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; - обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас згідно із ч. 3 ст.376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного обєкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (ст. 121 ЗК); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Аналіз норм ч. 3 ст.376 ЦК дає підстави для висновку суду про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не є забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на обєкт нерухомості за такою особою. Враховуючи вище встановлена, суд вважає, що земельна ділянка була придбана та являється особистою власністю позивача. Будівництво на ній здійснювалося з дотриманням всієї процедури, так як позивачем було отримано з Щербанівської сільської ради рішення про надання дозволу на будівництво, складено Будівельний паспорт на будинок, будинок побудований, зроблений технічний паспорт, однак департаментом відмолено у погодженні декларації про готовність обєкта до експлуатації, так як будівельний паспорт за 2003 рік не відповідає вимогам порядку, який був прийнятий в 2011 році. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудови. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Отже, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В звязку з повним визнанням позову відповідачем та на підставі п. 24 ПП ВСУ Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року, суд вважає за можливе обмежитись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову, без зясування і дослідження інших обставин справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved