Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу від 31.08.1988, він є власником будинку [ADDRESS] (після зміни нумерації в 1997 році з [ADDRESS] . Відповідачі на даний час зареєстровані за даною адресою, хоча фактично ніколи не проживали та по даний час не проживають. Відповідачі не приймають участі у ведені спільного домашнього господарства, не приймають участі в оплаті комунальних платежів необхідних для утримання квартири, добровільно знятися з реєстрації не бажають. Фактичне місце їх проживання невідоме. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідачів в його помешканні є перешкодою в реалізації ним прав власника житлового будинку, а тому з відповідним позовом звернувся до суду. Просить суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, де просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , та [PERSON] в судове засідання не з`явилися без поважних причин, хоча повістки надсилалися за адресою місця проживання зареєстрованою у встановленому порядку та повернулися до суду з поштовою відміткою про те, що адресати відсутні. Оскільки на підставі ст.130,131 ЦПК України відповідачі вважаються повідомленими, а позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.08.1988, посвідченим державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Фроімчук Н.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3496 (а.с.10-11). Зміна нумерації житлового будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] проведена в 1997 році на підставі рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради №382 від 25.12.1997, згідно довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» №499 від 17.06.2020 (а.с.14). Згідно довідки голови квартального комітету №4 «Гірський» від 14.07.2020 №67 та довідки відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради №1570 від 17.06.2020, [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою ніколи не проживали (а.с.12,13). Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані у належному на праві власності позивачу [PERSON] житловому будинку, однак з часу реєстрації по теперішній час за місцем реєстрації не проживають, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги власника житлового приміщення щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. 72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним на праві власності позивачу житловим будинком. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, беручи до уваги, що позов підлягає задоволенню повністю, з відповідачів слід стягнути на користь позивача в рівних частинах судовий збір за подання позову, що становить 1681,60 грн., а саме: по 840,80 грн. з кожного. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 72, 150 ЖК України, ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved