Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду із позовом в якому просить визнати недійсним договір майнового лізингу, стягнути з відповідача [PERSON] компанії Товариство з обмеженою відповідальністю «АМГ» сплачені кошти за договором майнового лізингу та моральну шкоду. В обґрунтування позову зазначив, що 30.09.2015 року між ним та [PERSON] компанією ТОВ «АМГ», було укладено договір майнового лізингу та в той же день сплачено вартість фінансування по цьому договору у сумі 77\~700,00 гривень. Згідно з п. 3.1. Договору Предметом Лізингу є легковий автомобіль марки Volkswagen Passat 1.8 TSI DSG Comfort+сс. Відповідно до п. 5.1. Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. 05.10.2015 року позивачем було внесено на рахунок лізингодавця авансовий платіж згідно договору у сумі 194\~250,00 гривень. Станом на 18.01.2016 року між лізингодавцем та лізингоодержувачем акт приймання-передачі предмета лізингу ще не підписаний, автомобіль позивач не отримав, тому він вважає, що умови договору майнового лізингу не відповідають діючому законодавству та грубо і відверто порушують його права як споживача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також наголосив на тому, що відповідач певний час виходив на зв'язок із позивачем та постійно відкладав передачу автомобіля, посилаючись на різні недоліки авто. А згодом взагалі припинив будь-яке спілкування із позивачем. Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв, клопотань суду не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини. 30.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] компанією ТОВ «АМГ», в особі [PERSON], яка діяла на підставі Довіреності № 65 від 01 липня 2015 року, було укладено Договір майнового лізингу № 505098. 30.09.2015 року позивач сплатив вартість фінансування по Договору у сумі 77\~700,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 4 від 30.09.2015 року. Відповідно до п. 5.1. Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. 05.10.2015 року позивачем було внесено на рахунок лізингодавця авансовий платіж згідно Договору у сумі 194\~250,00 гривень, що підтверджується квитанцією банківської установи № 0.0.443390946.1 від 05.10.2015 року. За умовами Договору Розділ 8, п. 8.2.1. до отримання предмета лізингу позивач мав сплатити лізингодавцю не менше половини його вартості, зокрема перший лізинговий платіж, який складався з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору (Вартість Фінансування) у розмірі 20% вартості предмета лізингу 77\~700,00 гривень, авансового платежу у розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу 194\~250,00 гривень, сплати комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу 11\~655,00 гривень. Додатково протягом дії Договору сплачуючи періодичні лізингові платежі, позивач мав сплатити відсоткову ставку у розмірі 8%, що в сумі склало 43\~653,58 гривень та комісію у розмірі 5%, що склало 27\~283,49 гривень. Крім цього, будь-які додаткові витрати, повязані з виконанням цього Договору, покладаються на позивача незалежно від будь-яких обставин. Пункт 8.9. Договору визначив порядок погашення заборгованості, де сплата частини вартості предмета лізингу зараховується в останньому порядку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. При цьому, несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Тож, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таку правову позицію висловив Верховнй Суд України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Оскільки відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», то окремо хочу зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 698 ЦК України, договір роздрібної купівлі-продажу є публічним договором. Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обовязок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги звязку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 698 ЦК Українидо відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Умови договору, що обмежують права покупця фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними, а ч. 5 цієї статті передбачає право Покупця на відшкодування збитків, завданих йому продавцем внаслідок використання ним переваг свого становища у виробничій або торговельній діяльності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», Фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Зважаючи на викладене, Лізингоодержувач за договором лізингу є споживачем послуг, відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається: належна якість товару, роботи або послуги властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування. Згідно з п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved