Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з зазначеним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 22.01.2009 року ПАТ КБ Приватбанк надав відповідачу [PERSON], кредит в розмірі 3000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачем не виконуються зобовязання за кредитним договором № б/н від 22.01.2009 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 12013.27 грн., тому змушені звернутися до суду та просили стягнути з відповідача [PERSON] на користь Публічного Акціонерного Товариства КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.01.2009 р. в сумі 12013.27 грн. та судовий збір в сумі 1378.00 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, вимоги підтримує повністю . В судове засідання представник відповідача не зявився попередньо надавши суду заяву та заперечення в яких просив справу слухати без його участі. Позовні вимоги не визнав і просив відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України. Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 22.01.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладений кредитним договір № б/н за яким позичальник [PERSON] отримав кредит в розмірі 3000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 3.1. Умов та правил надання банківських послуг, позивач відкриває відповідачеві картковий рахунок, видає держателю платіжну картку, вид та строк дії якої зазначається в заяві клієнта, підписанням якого клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. \~ Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, Кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий самий строк. Разом з тим, у заяві позичальника зазначено, що термін дії картки становить 2 (два) роки (а.с.8 на звороті). Відповідно до п. 3.1.1. строк дії карти зазначено на лицевій стороні карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (а.с. 13 на звороті). Згідно з п.3.1.4. Правил користування платіжною карою термін дії карток миттєвого випуску продовженню не підлягає. Враховуючи встановлені обставин, що підтверджені доказами, суд приходить до висновку, що строк дії карти, а отже і строк дії Кредитного договору, визначений за згодою сторін, - до 22.01.2011 року. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України \~ сплив \~ позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Статтею 261 ЦК України, визначено, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Згідно з п. 5.4 Правил користування платіжною картою строк погашення по кредиту(кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжних картах без встановленого мінімального обовязкового платежу, проводиться в такому порядку: - строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць; - строк погашення кредиту в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті(в полі MONTH). Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватись із моменту настання строку погашення кредиту, тобто з 30.04.2009 року щодо погашення процентів по кредиту - із моменту настання строку погашення чергового платежу, так як останній та єдиний платіж щодо погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 22.01.2009р., позичальником було здійснено 30.03.2009р. на суму 2392.60 грн. (а.с.5). Виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України позивач, станом на час звернення до суду, а саме: 29.02.2016р. - пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, нарахування штрафів за прострочення платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності і по цих вимогах. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13). На підставі вкладеного та

Outcome: dismissed