Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 01.03.2007 року працював в Публічному акціонерному товаристві «Дніпрометробуд» прохідником 5 розряду підземних робіт з повним робочим днем під землею. Наказом №125-ок від 0109.2016 року його було звільнено за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки №22 від 07.08.2017 року заборгованість по заробітній платі становила 18666 грн. 83 коп., з яких за серпень 2016 року 3777 грн. 70 коп., за вересень 2016 року 14888 грн. 83 коп. Посилаючись на те, що вказана заборгованість йому в день звільнення та в подальшому на неодноразові звернення відповідачем виплачена не була, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 18666 грн. 83 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2016 року по 09.08.2017 року в сумі 42304 грн. 70 коп. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково та не заперечував проти позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. В задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просив відмовити, посилаючись на відсутність вини відповідача в несвоєчасній виплаті заробітної плати, яка була повязана відсутністю фінансування з боку держави, якій належить 95% акцій підприємства, а також накладенням арешту на майно підприємства в рамках виконавчих проваджень. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 01.03.2007 року працював в Публічному акціонерному товаристві «Дніпрометробуд» та наказом №125-ок від 01.09.2016 року був звільнений за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки №22 від 07.08.2017 року заборгованість по заробітній платі підприємства перед відповідачем становила 18666 грн. 83 коп., з яких за серпень 2016 року 3777 грн. 70 коп., за вересень 2016 року 14888 грн. 83 коп. Вказана заборгованість не була виплачена позивачу ані в день звільнення, ані по теперішній час, що не заперечувалось в судовому засіданні і представником відповідача. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. З огляду на зазначені вище обставини та положення КЗпП України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за серпень 2016 року в сумі 3777 грн. 70 коп., за вересень 2016 року в сумі 14888 грн. 83 коп., а всього в сумі 18666 грн. 53 коп., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині заявлених вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступне. Посилаючись на те, що відповідачем нараховану заробітну плату не було виплачено ані в день звільнення, ані в подальшому, не дивлячись на його неодноразові звернення, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.09.2016 року по 09.08.2017 року в сумі 42304 грн. 70 коп. Заперечуючи проти позову в цій частині представник відповідача посилався на відсутність вини відповідача в несвоєчасній виплаті заробітної плати, яка була повязана відсутністю фінансування з боку держави, якій належить 95% акцій підприємства, а також накладенням арешту на майно підприємства в рамках виконавчих проваджень. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки судом встановлено, що відповідачем в день звільнення та по теперішній час з позивачем розрахунок проведено не було та заробітну плату за період роботи з серпня по вересень 2016 року не виплачено, вказана обставина є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо неналежного бюджетного фінансування підприємства, 95% акцій у якому належіть державі, оскільки відсутність коштів у роботодавця сама по собі не позбавляє його відповідальності за ст.117 КЗпП України. Разом з тим, суд враховує розмір невиплаченого заробітку, обставини за яких виникла заборгованість, причиною чого є неналежне бюджетне фінансування підприємства-відповідача, наявність значних боргових зобовязань та арештів на майно та кошти в банківських установах, що підтверджується відповідними копіями постанов державного виконавця. Також суд приймає до уваги, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою, зволікання з приводу своєчасного захисту своїх порушених прав самого позивача, який після невиплати йому заробітної плати в день звільнення 01.09.2016 року, з позовом до суду про її стягнення звернувся лише 09.08.2017 року, тобто майже через рік після звільнення. В звязку з цим, застосовуючи принцип співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування позивачу заробітку за час вимушеного прогулу, обмежившись його стягненням за період з 01.09.2016 року по 31.12.2016 року, в сумі 15481 грн. 72 коп. (180,02 грн. середньоденної заробітної плати х 86 робочих днів за період стягнення). Згідно п.2 ч.1 та ч.2 ст.367 ЦПК України також слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 18666 грн. 53 коп. В звязку з задоволенням позову та оскільки позивача в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial