Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, посилаючись на те, що він та його дружина [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS] та після смерті дружини він став власником всієї квартири. У нього є син від попереднього шлюбу, який постійно проживав і проживає в Криму в м.Севастополь. Після смерті його дружини [PERSON], яка померла [INFO] р. у нього різко погіршилося самопочуття, психічний стан, виникли проблеми зі здоров'я, розвинулась гіпертонічна хвороба. В той час, коли він був у кризовому стані до нього приїхав його син [PERSON] та запропонував йому, щоб він переоформив свою квартиру на нього, а сам обіцяв доглядати за ним, допомагати в побуті та матеріально, оскільки у нього мала пенсія в розмірі 1127 грн. Він вважав, що по суті він та син уклали договір довічного утримання і оскільки угода між ним та сином ґрунтувалась на взаємних волевиявленнях, він не надав значенню те, що був укладений договір дарування. Таким чином, через півроку після смерті його дружини був укладений 17.08.2007 року договір дарування між ним та сином. Після укладання договору син не приїжджав в м.Херсон до нього в квартиру, не надавав ніякої допомоги, а він за свої кошти оплачував комунальні платежі квартири, робив ремонт. Відповідач в квартирі не зареєструвався. Останній час, коли йому вже 72 роки, у нього виникли труднощі щодо користування квартирою, оскільки вона знаходиться на п'ятому поверсі в будинку без ліфту, і йому дуже тяжко підійматися по сходах. Він хоче обміняти вказану квартиру на квартиру на першому поверсі і звернувся до сина з проханням повернути квартиру у його власність, на що [PERSON] відмовив йому. Цей договір дарування є фіктивним правочином і даний правочин вчинено також під впливом обману з боку відповідача. Оскільки він підписав договір дарування під впливом обману, так як сподівався, що син буде доглядати за ним та створювати зручності в побуті, але цього не сталося, він залишився сам на сам зі своїми побутовими проблемами та ще й без житла, також відповідач не зареєструвався у подарованій квартирі, не поселився у ній, не здійснив дій по утриманню майна (ремонт, сплата комунальних платежів, тощо). Він не має ніякого іншого житла, фактично залишився власником квартири утримуючи її та постійно там проживає. За таких обставин, укладаючи договір дарування квартири, він та [PERSON] не мали наміру виконувати умови угоди та не вчинили будь-яких дій навиконання такого правочину, а тому просив суд, визнати недійсним договір дарування від 17.08.2007 р. квартири [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON] та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 243,40 грн. і витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ч. 1-2 ст. 224 та ч. 2 ст. 225 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським Анатолієм Анатолієвичем, у реєстрі за №3448. Відповідно до договору дарувальник [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] безоплатно. Квартира [ADDRESS] за договором дарування належала на прав власності [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.12.2001 року за №3363. Згідно до довідки наданої 18.02.2015 року №095 [PERSON] мешкає один за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним , якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні, вказали, що після смерті дружини позивача приїхав син з м.Севастополя і вони вирішили переоформити на нього квартиру. Позивач не заперечував. Матеріальної допомоги він від сина не отримував. Отже, суд дійшов висновку, що позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови його довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладання між ним та відповідачем. Враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 18.06.2014 року, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 243,60 грн. В іншій частині позову відмовити у зв»язку з необґрунтованістю.

Outcome: partial