Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит -Капітал» та просив суд визнати договір про відступлення права вимоги№140314нв від 14.03.2014 року недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що25.09.2012 року між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір №R53100335533В, відповідно до умов якого позивачу було надано позику в розмірі 44 000 гривень на умовах, визначених відповідним кредитним договором. У зв'язку зі складним фінансовим становищем у позивача виникла прострочка у виконані зобов'язань за кредитним договором та заборгованість у розмірі 50 702 грн. 21 коп. При спробі позивачем здійснити оплату за кредитним договором в ПАТ «ВТБ Банк» 12.05.2014 року йому було повідомлено, що була проведена зміна кредитора та право вимоги за кредитним договором належить відповідачу та надано копію договору про відступлення прав вимоги. Зазначає, що договір про відступлення прав вимоги не містить положень щодо конкретних зобов'язань права вимоги за якими відступається, зокрема, щодо кредитного договору, обсягу та умов переходу прав до нового кредитора за передання права вимоги, переліку документів, які первісний кредитор повинен передати новому, відповідальності первинного кредитора перед новим за недійсність відступленої йому умови. Оскільки відповідач та ПАТ «ВТБ Банк» є суб'єктами господарювання, то укладений між ними договір є господарським, проте всупереч ст. 180 ГК України умови про ціну договору також відсутні в договорі. Вважає, що укладений договір про відступлення прав вимоги є договором факторингу, такий договір може укладатися лише банком або фінансовою установою, а також фізичною особою - підприємцем, яка має право здійснювати факторингові операції відповідно до закону. Крім того, у зв»язку з відсутністю положень про ціну договору не є зрозумілим чи відступається право вимоги оплатно чи безоплатно. Вважає, що договір про відступлення прав вимоги порушує конституційне право позивача, гарантоване ч.2 ст. 32 Конституції України. Представник відповідача надав заперечення на позовну заяву, де зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки умовами договору №140314на банк надав ТОВ ФК «Кредит - Капітал» гарантії дійсності його вимог: відповідно до законодавства ПАТ «ВТБ - Банк» має право відступлення кожного права вимоги третім особам, в том числі відповідачу, вся інформація добросовісно, передана від банку до ТОВ ФК «Кредит - Капітал», є повною та правдивою і співпадає з останніми відомостями, які містяться в договорі, документації та його додатках, ПАТ «ВТБ Банк» належить в повному обсязі право вимоги по відношенню до конкретних боржників та по відношенню до сум заборгованостей, які перелічені у реєстрі боржників. Спірний договір за своєю правовою природою є договором купівлі - продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином, а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Договір укладений з дотриманням положень ЦК України, особи, які вчиняли правочини мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків. У зв'язку з чим просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з наведених в позовній заяві підстав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 25.09.2012 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір №R53100335533В, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 44 000 гривень зі сплатою процентів у розмірі 58% зі строком повернення кредиту 25.09.2015 р. 14.03.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений договір про відступлення прав вимоги №140314нв, відповідно до умов якого первісний кредит (ПАТ «ВТБ Банк») передав (відступив) новому кредитору (ТОВ ФК «Кредит - Капітал») свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитними договорамита сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договорі у порядку та строки встановлені цим договором. Відповідно до п.2.2 договору загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається згідно цього договору складає 106 749 054 грн. 98 коп., згідно реєстру прав вимог, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді за формою, що наведена у додатку 1 до договору. Згідно з п.п.3.1.1, 3.1.2, 3.1.3 договору права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором, для підтвердження наявності та дійсності прав вимоги, що відступаються, первісний кредитор передає новому кредитору документацію в порядку та строки, що передбачені цим договором; право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам. Пунктом 4.1 договору передбачено, що ціна договору складає 2 988 973 грн. 52 коп. Позивач просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №140314нв від 14.03.2014 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» та ПАТ «ВТБ Банк». Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При цьому, згідно з ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст.520 ЦК України) Таким чином, суд приходить до висновку, що законом визначено підстави та осіб, згода яких необхідна для належного вчинення правочину щодо заміни сторони у зобов'язанні. В даному випадку згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні відповідно до вимог чинного законодавства України не потрібна. Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність в договорі про відступлення прав вимоги положень щодо конкретних зобов'язань права вимоги за якими відступається, зокрема, щодо кредитного договору, обсягу та умов переходу прав до нового кредитора за передання права вимоги, переліку документів, які первісний кредитор повинен передати новому, відповідальності первинного кредитора перед новим за недійсність відступленої йому умови, оскільки додаток №1 до договору про відступлення права вимоги №140314нв від 14.03.2014 року містить реєстр права вимоги, що є невід'ємною частиною договору, із зазначенням конкретного номеру кредитного договору, типу кредиту, прізвища, ім'я, по-батькові кожного боржника, його ІПН, паспортні дані, дату видачі, суму, валюту кредиту, дату закінчення договору, кількість днів прострочення, загальну суму заборгованості та інші. За порядковим номером 210 в якості боржника зазначений [PERSON] із розміром заборгованості, що передається (відступається) - 50 702 грн. 21 коп. При цьому всі додатки до договору про відступлення права вимоги №140314нв від 14.03.2014 року підписані уповноваженими представниками сторінта скріплені печатками підприємств. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача щодо відсутності в спірному договорі всупереч ст. 180 ГК України умови про ціну договору, оскільки пунктом 4.1 договору чітко передбачено, що ціна договору складає 2 988 973 грн. 52 коп. В обґрунтування позовних вимог позивачем також зазначено, що спірний договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, проте суд не приймає до уваги вказані посилання позивача з огляду на наступне. Розмір плати, що вноситься новим кредитором в рахунок отримання від первісного кредитора відступлених прав вимоги (ціна купівлі-продажу прав вимоги), є предметом виключно домовленості між первісним і новим кредиторами і розмір такої плати ніяк не створює можливості кваліфікувати спірний договір, як договір факторингу, виходячи з тієї обставини, що цінові умови правового режиму факторингу також є предметом виключно домовленостей сторін і не обмежені законом у розумінні ст.ст. 1077 - 1078 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу(фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона(фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони(клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи(боржника). Відповідно до ч.1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав(наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому(майбутня вимога). Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм у сукупності з наданими сторонами спору доказами та оцінюючи відмінності між договором відступлення права вимоги і договором факторингу, суд вважає, що спірний договір укладено у відповідності до ч. 3 ст. 656, ст.ст. 512 - 516 ЦК України і спірний договір не є договором факторингу, не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору, щодо стягнення боргу з боржника саме на користь банку, а встановлює зобов'язання нового кредитора щодо самостійного (за рахунок власних коштів і на власний ризик) стягнення боргу, а тому не підпадає під дію Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг». Суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку сторонами був укладений саме договір відступлення права вимоги (цесії), а не факторингу. Передбачені законом підстави, які б перешкоджали укладенню між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» договору відступлення права вимоги за кредитним договором у даному випадку відсутні, так як і відсутні в кредитному договорі №R53100335533В від 25.09.2012 року, укладеному між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» умови щодо передачі права вимоги іншій особі. Крім того, посилання позивача на можливість укладення саме оплатного договору відступлення прав вимоги також є необґрунтованим, оскільки норми Цивільного кодексу України та інші акти цивільного законодавства жодним чином не обмежують можливість оплатного характеру договору відступлення прав вимоги, оскільки право вимоги є благом у розумінні ч. 1 ст. 177 ЦК України, а його відступлення здійснюється, як правило, на умовах визначеного сторонами відшкодування, тобто на умовах, визначеної сторонами платності. Згідно з ч. 3 ст. 656 ЦК України, право вимоги може бути предметом купівлі-продажу (якщо вимога не має особистого характеру), а положення ЦК України про відступлення права вимоги застосовуються до договору купівлі-продажу права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Податковим кодексом України прямо передбачено оплатне відступлення права вимоги, оскільки відступлення права вимоги це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Виходячи з аналізу оспорюваного договору у сукупності з вищенаведеними правовими нормами, суд дійшов висновку, що за спірним договором права вимоги були відступлені саме у тому обсязі, що існував на момент відступлення, а твердження позивача про те, що права вимоги за спірним договором відступлені у якомусь іншому обсязі не ґрунтуються на матеріалах справи. Виходячи з тлумачення поняття «відступлення права вимоги» компенсація новим кредитором первісному кредитору вартості відступленого права вимоги може бути як попередньою, так і наступною, а актами цивільного законодавства сторони жодним чином не обмежуються у визначенні цієї умови.Навпроти, сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносин на власний розсуд, що закріплено ч. 3 ст. 6 ЦК України, за винятком випадків, коли про неможливість такого відступу прямо вказано в актах цивільного законодавства. Крім того, твердження позивача щодо порушення договором про відступлення права вимоги конституційних прав позивача, гарантоване ч.2 ст. 32 Конституції України не підтверджено жодними належними та допустимими доказами по справі. Так, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його вимог всупереч ст.ст.57-60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що договір про відступлення права вимоги №140314нв від 14.03.2014 року укладений з додержанням вимог чинного законодавства, а позов є необґрунтованим, а тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. На підставі ст.ст. 177, 203, 215, 512, 514, 515, 656, 1077, 1078 ЦК України та

Outcome: dismissed