Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що є власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована його бувша дружина, відповідач по справі [PERSON] , яка, фактично, в будинку не проживає, добровільно змінила місце проживання, живе в помешканні своєї тітки по [ADDRESS] . Позивач просив суд зняти з реєстрації відповідача за вказаною адресою. В судовому засіданні, позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просив суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] та зняти її з реєстрації в даному будинку. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, за зареєстрованою адресою проживання рекомендованим листом, а також, суд направляв виклик в судове засідання на адресу : [ADDRESS] , та викликав відповідача до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач обізнана про розгляд даної справи, 26.06.2019р. подавала суду клопотання про відкладення судового засідання, зазначивши, що позов не визнає. Але в подальші судові засідання відповідач не з`явилася, клопотань чи заперечень суду не подала, та відповідно до положень ст.ст. 128,130 ЦПК України, вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи. А тому, на підставі ст.280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.01.2011 року, житловий будинок [ADDRESS] , [PERSON] є власником цього будинку . [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності взамін договору купівлі-продажу будинку від 16.01.2006 року №73 в зв`язку із зробленими добудовами (а.с.32,33). Згідно довідки, наданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 07.05.2019 року за №1937/08, в будинку [ADDRESS] зареєстрована з 19.02.2013 року [PERSON] , колишня дружина позивача (а.с.4). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.03.2010 року по 24.11.2017 року. Позивач суду пояснив, що з 16.11.2017 року [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] Між сторонами погіршилися стосунки, восени 2017 року судом розглядався спір про розірвання їх шлюбу. [PERSON] хитрощами відібрала у позивача автомобіль, забрала свої речі і пішла жити до тітки. Факт не проживання [PERSON] в будинку позивача підтвердила мама відповідача [PERSON] , подавши нотаріально завірену заяву. Позивач не бажає нести додаткові витрати в зв`язку з реєстрацією відповідача в його будинку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який проживає по сусідству сторін близько 10 років, суду показав, що в будинку [ADDRESS] колись давно проживав син позивача [PERSON] , а потім перейшли жити в цей будинок позивач з дружиною. Свідок допомагав позивачу в деяких роботах по будівництву, ремонту будинку. На даний час в будинку проживає позивач сам. Відповідача востаннє свідок бачив рік тому, коли [PERSON] йшла по вулиці. Свідку не відомо про стосунки сторін, а також, свідку не відомі факти вчинення перешкод відповідачу в користуванні житлом. При вирішенні даної спрви суд виходить з наступного. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач зареєструвала своє місце проживання в будинку позивача, як член сім`ї власника будинку. Сторони разом проживали в будинку [ADDRESS] , але після розірвання їх шлюбу /листопад 2017року/, відповідач залишила місце свого проживання і не бажає добровільно знятися з реєстрації в будинку [ADDRESS] . Згідно наданих суду письмових доказів, вказаний будинок позивач набув у власність до шлюбу з відповідачем, в 2006 році. [PERSON] не надала суду ні відзив на даний позов, ні жодного доказу в спростування викладених обставин по справі. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] більше року, участі в утриманні цього нерухомого майна не приймає. Проаналізувавши всі надані докази по справі, суд дійшов висновку, що відповідач, дійсно, втратила право на користування вказаним жилим приміщенням, а тому вимоги позивача щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, підлягають до задоволення. Жодних доказів для спростування вищенаведених в рішенні висновків суду не було надано. Щодо позовної вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку, то слід зазначити, що відповідно до ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органів реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про : позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичною особи померлою. З огляду на те, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в даному випадку, за наявності обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном [PERSON] має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред`явивши вимогу про позбавлення відповідача права користування житловим приміщанням, а зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання є похідною вимогою та не потребує окремого дослідження. Враховуючи наведене та

Outcome: partial