Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.05.2020 року він виконуючи грошові перекази через додаток «Приват24», помилково перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 12 437,00 грн., після чого звернувся на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк», зазначивши, що кошти помилково перераховано, а тому просив заблокувати картку одержувача, але кошти вже були зняті в банкоматі. Дізнавшись телефонний номер відповідача, в них відбулася бесіда щодо повернення безпідставно набутого майна, однак відповідач відмовилась та згодом вимкнула телефон. Листом-вимогою від 16.06.2020 року позивач повідомив відповідача про повернення помилково перерахованих коштів, проте лист залишився без задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та, посилаючись на ст. ст. 1212 та 1213 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь помилково перераховані грошові кошти у розмірі 12 437,00 грн., а також судовий збір у розмірі 840, 80 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, раніше заслуханий в судовому засіданні зазначив, що є приватним підприємцем, особисто не знайомий з відповідачем, а був бізнес-партнером її колишнього чоловіка, який колись надав йому номер картки, на яку він перераховував кошти, однак цього разу він здійснював платіж, який було збережено в шаблонах, під час керування транспортним засобом, прочитавши перші букви прізвища, а по приїзду на роботу, йому зателефонувала людина, якій він повинен був відправляти ці кошти та зазначила, що гроші на рахунок не прийшли. Після вказаного він перевірив в додатку «Приват 24» переказ, та побачив, що відправив кошти не по тому шаблон, що потрібно, а тому одразу зателефонував в поліцію, де йому повідомили, щоб він звернувся до служби безпеки банку. У Банку прийняли заяву та повідомили, що вони не можуть вже повернути кошти, а тому просив заблокувати карту та повернути йому кошти, внаслідок чого повідомлено, що вказані кошти були вже зняті через банкомат. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засідання заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивач вводить суд в оману, вказуючи що грошовий переказ в розмірі 12 437,00 грн. є помилково перерахованим, оскільки він 17 разів відправляв їй кошти на загальну суму 148 615,16 грн. Перший переказ від позивача надійшов 15.10.2019 року, а останній перераховано 12.05.2020 року. Відповідач азначила, що [PERSON] є бізнес-партнером її колишнього чоловіка, якому вона і передала кошти. Зазначила, що вона знайома з позивачем з 2019 року, відтоді як вийшла заміж за чоловіка, наразі колишнього, в договірних відносинах з позивачем не перебуває. З банку їй не телефонували, а тому про рішення суду дізналась від співробітників державної виконавчої служби, оскільки на її майно накладено арешт, за борг в розмірі 12 437, 00 грн. згідно заочного рішення Рубіжанського міського суду Луганської області. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об`єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім вимог встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 5, 26 том І). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 16.07.2020 року № 023-010/3565 (а.с.34 том І). Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 09.06.2020 року № 20.1.0.0/7-200605/10099, фахівцями банку було розглянуто звернення про повернення помилково перерахованих коштів, однак їм не надано повноважень щодо здійснення помилково перерахованих коштів (а.с.6, 27 том І). Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 21.05.2020 року № LKP35UQKNM0Q9QTF, підтверджено операцію переказу коштів [PERSON] одержувачу - [PERSON] в сумі 12 437,00 грн. (а.с.7, 28 том І). Відповідно до вимоги про повернення помилкового перерахованих коштів від 16.06.2020 року, яка, відповідно до опису вкладення у поштове відправлення, інформації про відправлення та фіскального чеку від 16.06.2020 року, була направлена [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зазначив, що 12.05.2020 року помилково перерахував до [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 437,00 грн., а тому просив їх повернути на картку, з якої був здійснений грошовий переказ (а.с.8, 9, 29, 30 том І). Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 07.09.2020 року, справа № 425/1768/20, провадження 3/425/479/20, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення помилково перерахованих грошових коштів - задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] помилково перераховані кошти в розмірі 12 437 грн. та судовий збір в розмірі 840, 80 грн. (а.с.59-60, 73-74 том І ). Роздруківкою надходжень Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» від 30.06.2020 року встановлено, що [PERSON] від [PERSON] за період з 15.10.2019 року до 12.05.2020 року надіслані грошові перекази в кількості 17 разів, на загальну суму 148 612,16 грн. (а.с.101 том І). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 23.12.2020 року, справа № 425/1768/20, провадження № 2-п/425/15/20, заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 07.09.2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення помилково перерахованих грошових коштів - скасовано (а.с.129 том І). Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Стаття 1213 ЦК України передбачає, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Верховний Суд у постанові від 25.01.2018 року у справі № 910/11210/16 зробив правовий висновок з питання застосування статті 1212 ЦК України про те, що конструкція вказаної статті, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку з тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року по справі № 910/9055/17. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18 та від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України (правова позиція Верховного суду України у постанові від 24.09.2015 року по справі № 6-122 цс14). Відповідно до п. 1.24 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Пунктом 1.23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, визначено, що неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно пункту 35.1. ч. 1 ст. 35 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач зобов`язаний протягом трьох робочих днів від дати надходження повідомлення банку-порушника про здійснення помилкового переказу ініціювати переказ еквівалентної суми коштів банку-порушнику, за умови отримання повідомлення цього банку про здійснення помилкового переказу. В судовому засіданні дослідивши надані докази, заслухавши сторони по справі встановлено, що позивачем неодноразово відправлено грошові кошти на рахунок відповідача, а саме в кількості сімнадцяти разів на загальну суму 148 612, 16 грн., які, як зазначили сторони у судовому засідання, і тільки останній раз позивач заперечував, позивач перераховував для колишнього чоловіка відповідача, однак на її власний рахунок. Вказані факти, на думку суду, свідчать про те, що обгрунтування позову в частині того, що позивач не знайомий з відповідачем, а також, що кошти було перераховано помилково, є безпідставними. Викладене вище свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів в сумі 12 437,00 грн. з відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим відсутні і підстави для стягнення коштів згідно статей 1212 і 1213 ЦК України. Вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначають, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Таким чином, суд системно аналізуючи норми чинного законодавства, заслухавши учасників справи, дослідивши належні та допустимі докази, враховуючи наведені вище обставини справи, підтверджені доказами, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача стосовно повернення помилково перерахованих коштів, не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed