Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 100 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому ушкодженням здоров`я. В обґрунтування заявленої вимоги позивач зазначив, що він в період з «12» вересня 1991 року по «30» квітня 2008 року працював у Відкритому акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач. 22 травня 2002 року, під час виконання своїх трудових обов`язків, з ним трапився нещасний випадок, у зв`язку чим було створено комісію для розслідування нещасного випадку, що стався на даху тягового агрегату ОПЕ 1А. Відповідно до акту форми Н-5 комісія прийшла до висновку, що нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, а причина нещасного випадку невиконання інструкції з охорони праці. В результаті нещасного випадку його було доставлено до цехової поліклініки та встановлено діагноз електротравма (ІО ОООВ), опіки полум`ям ІІІАБ-ІV ст. 50% (30%) поверхні тіла, тулуба, лівої в/кінцівки, сідниць, н/кінцівки, зовнішніх статевих органів; опікова хвороба; сентікотоксемія; ампутація середньої третини правої гомілки; шлунково-кишкова кровотеча. Його лікування було досить тяжким, тривалим та наслідки отриманих ним травм спостерігаються і на сьогоднішній час. Так, під час лікування він переніс декілька оперативних втручань: близько семи разів було проведено нефректомію, аутодерно ксеноплатику; ампутацію правої голені та ампутацію лівої стопи, у зв`язку з чим за для організації свого життя постійно потребує протезування. За висновком МСЕК йому була встановлена стійка втрата працездатності 100% з повторним оглядом 01 жовтня 2003 року. Крім того, даним висновком встановлено, що він потребує не лише медикаментозного лікування, а також протезування, придбання протезно-ортопедичних виробів та потребує стороннього догляду. Після нещасного випадку позивач став інвалідом першої групи, а Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, здійснював виплату йому страхових платежів, що підтверджується відповідною постановою № 1016Н від 22 січня 2003 року. Позивач вважає, що відповідач повинен був створити на його робочому місці такі умови праці, які відповідають нормативно-правовим актам, а також забезпечити його справним обладнанням та додержання вимог законодавства у галузі охорони праці. Однак, через незабезпечення відповідачем належних умов праці на його робочому місце, це призвело до заподіянням йому шкоди у зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом. Зрештою він переніс низку оперативних втручань, постійно\~потребує протезування, лише за для змоги самостійно рухатися, при цьому відчуває\~\~біль, дискомфорт під час ходіння, що обмежує його рух, та\~\~час від часу змушений проходити курс медикаментозного лікування, переносити фізичні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, та вимагає додаткових зусиль для організації життя. Зважаючи на вказане, вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому як потерпілому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн. виходячи з характеру отриманого ушкодження здоров`я та триваючого по сьогоднішній день періоду лікування, а також враховуючи глибину його фізичних та душевних страждань, та погіршення здібностей. Позивач та його представник у судове засідання викликались, але не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, позов підтримують у повному обсязі /а.с.46-48/. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив проти позову, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки у настанні нещасного випадку є, в першу чергу, вина самого позивача, а надані ним документи (Акти про нещасний випадок та довідки МСЕК) підтверджують лише факт встановлення йому втрати професійної працездатності і, ніяким чином, не можуть бути незаперечними доказами заподіяння моральної шкоди. Крім того, на думку представника відповідача, визначена позивачем сума компенсації за моральну шкоду є надто завищеною (а.с.37-39). Крім того, представник відповідача надав письмову заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку з не надходженням повістки про виклик в судове засідання на адресу ПРАТ «ІНГЗК» (про призначення розгляду справи стало відомо 20.06.2019 року випадково на сайті Судової влади України), проте дана заява не приймається судом до уваги, оскільки розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження і суд, відповідно до ч.4 ст.279 ЦПК України, може відкласти розгляд справи лише з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин, однак такого клопотання до суду не надходило. За таких підстав, суд визнає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження за відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Заслухавши думку сторін, дослідивши позовну заяву, відзив з додатками, а також матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Суд встановив наступне: В період часу з 12 вересня 1991 року по 30 квітня 2008 року позивач [PERSON] працював у Відкритому акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». 22 травня 2002 року на ВАТ «ІнГЗК» з машиністом електровоза [PERSON] стався нещасний випадок. Відповідно до акту №7 від 26.05.2002 року форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» 22 травня 2002 року локомотивна бригада електровозу №46 у складі Слобідського М.М., який мав право управління електровозом № СВ 400434 виданого 14 червня 2000 року, допущеного до самостійної роботи машиністом електровоза розпорядженням № 506 від 26.07.2000 року та помічника машиніста електровоза [PERSON] заїхали на другий шлях ст. «Гор. + 90м» о 20 годині 10 хвилин та виявили витік повітря у високовольтній камері (районі головного вимикача). Після чого [PERSON] вручну увімкнув головний вимикач, тоді було подано напругу на електровоз (піднявся центральний струмоприймач) та відновився робочий режим електровозу. Однак під час робочої зміни, [PERSON] за для продовження роботи, потрібно було вручну то вмикати, то вимикати головний вимикач на електровозі. Під час чергового разу намагання увімкнути головний вимикач дистанційно виявилось неможливо, тому він прийняв рішення вручну увімкнути головний вимикач та піднявся на дах електровозу опустив передній боковий струмоприймач, однак потрапив під напругу в районі головного вимикача. В результаті дії електоричного струму з наступним загорянням одягу [PERSON] були отримані значні опіки. Відповідно до п. 7 акту основною причиною настання нещасного випадку є невиконання [PERSON] та [PERSON] вимог інструкції з охорони праці (а.с12). У пункті 10 акту (додаток №2) [PERSON] допустив порушення п.3.12 «Інструкції з охорони праці для локомотивних бригад ЗДЦ ВАТ «ІнГЗК», п.п.3.1, 3.2 «Інструкції з безпеки праці для працівників залізно дорожнього транспорту на електрифікованих ділянках шляху ВАТ «ІнГЗК», п.1.1 «Інструкції про порядок дій локомотивних бригад і працівників контактної мережі при пошкодженні струмоприймача» (а.с.14). Проведення інструктажів зі [PERSON] було здійснено: вступний 12.09.1991 року, первинний 27.07.2000 року, повторний 13.02.2002 року. В результаті нещасного випадку [PERSON] встановлений діагноз «електротравма (ІО ОООВ), опіки полум`ям ІІІАБ-ІV ст. 50% (30%) поверхні тіла, тулуба, лівої в/кінцівки, сідниць, н/кінцівки, зовнішніх статевих органів; опікова хвороба; сентікотоксемія; ампутація середньої третини правої гомілки; шлунково-кишкова кровотеча». За висновком МСЕК від 27 вересня 2002 року [PERSON] встановлена стійка втрата працездатності 100% з повторним оглядом 01 жовтня 2003 року. В подальшому встановлена втрата працездатності 60% та ІІІ група інвалідності довічно (а.с.24-28). Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, здійснював виплату [PERSON] страхових платежів, що підтверджується відповідною постановою № 1016Н від 22 січня 2003 року (а.с.22-23). [PERSON] внаслідок виробничої травми переніс низку оперативних втручань, постійно\~потребує протезування, відчуває\~\~біль, дискомфорт під час ходіння та\~змушений проходити курс медикаментозного лікування, переносити фізичні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації життя (а.с.18,19,20-21). Таким чином, позивачу наслідок трудового каліцтва завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок трудового каліцтва. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 441 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до вимог ст.83 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), та п.3 ч.1 ст.268 ЦК України 2004 року на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, позовна давність на поширюється. Встановлено, що внаслідок трудового каліцтва позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, суттєвість вимушених змін у житті. При цьому суд враховує, що основною причиною нещасного випадку є порушення позивачем вимог з охорони праці. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 40000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з трудовим каліцтвом. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial