Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до Макарівського районного суду з першочерговим позовом про поділ спільного майна подружжя набутого за час шлюбу 13.10.2006 року, де просив суд поділити майно набуте ним під час шлюбу з громадянкою [PERSON], а саме будинок [ADDRESS], земельну ділянку та компенсувати 12 вартості автомобіля «БМВ-520». В подальшому позивач декілька разів уточняв свої позовні вимоги, відмовившись від поділу земельної ділянки та транспортного засобу. 18 липня 2014 року представником позивача було подано нову заяву про уточнення, де просили поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши йому у власність 12 частину будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали. Відповідачка позов не визнала, вказала, що спірний будинок є її приватною власністю. Представник відповідача [PERSON] та захисник відповідача позовні вимоги не визнали, подали заперечення. Вислухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи судом було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ОК № 016098 від 27 вересня 2006 року. ( а.с. 5) В період шлюбу, відповідачка по справі [PERSON] 18 травня 2002 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку , що розташований по [ADDRESS] , що посвідчений державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори , реєстр № 1931. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на будинок було зареєстровано 22.09.2004 року. ( а.с. 103, 104 ) 07.04.2012 року державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування , яким громадянка [PERSON] подарувала громадянці [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS]. В подальшому, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 серпня 2013 року вищезазначений договір дарування спірного будинку було визнано недійсним і вказане судове рішення набрало законної сили 16 жовтня 2013 року. Як пояснила відповідачка [PERSON], яка була допитана у судовому засіданні в якості свідка , житловий будинок по [ADDRESS] вона придбала за особисті кошти, які були нею отримані від продажу квартири по вулиці [ADDRESS]. Вищезазначене житло вона отримала в результаті обміну квартири у місті Києві на квартиру у смт. Макарів. Саме грошові кошти отримані від продажу своєї власної квартири було придбано спірний будинок. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що була присутня під час передачі грошових коштів в якості авансу громадянці [PERSON] від покупця [PERSON] . Проте, стороною відповідача в ході розгляду справи в загальному порядку після скасування судового рішення за ново виявленими обставинами не було подано зустрічного позову в порядку ст. 31 ЦПК України щодо визнання домоволодіння по [ADDRESS] особистою власністю одного з подружжя. Однак, слід зауважити, що позивач та його представник підтримуючи позовні вимоги помилково прийшли до висновку, що звільнені від доказування на підставі ст. 61 ч.3 ЦПК України. Так, ч.3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Макарівським районним судом Київської області було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Макарівське районна державна нотаріальна контора про визнання договору дарування будинку недійсним та винесено судове рішення яким позовні вимоги було задоволено та визнано недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] Проте, після набрання рішенням законної сили спірне домоволодіння не повернулось у власність відповідачки [PERSON], оскільки реституція як спосіб захисту цивільного права не була застосована. Позивач не заявляв до суду вимоги про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину чи витребування майна із чужого незаконного володіння, що стало би підставою для здійснення державної реєстрації права власності за власником. Вказане підтверджено судовою практикою викладеною у п. 8, п.9,п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними». Таким чином, що на час розгляду цивільного спору про поділ спільного майна подружжя, майно, яке просять поділити чи виділити у приватну власність юридично знаходиться у власності громадянки [PERSON] і відповідно до чинного законодавства не витребувано. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків встановлених у ст.. 61 ЦПК України. Позивач та його представник не довели у судовому засіданні ті обставини на які вони посилались, як на підставу своїх вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed