Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до територіальної громади м. Куп'янська Харківської області про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що 15.01.2015 р. на адресу позивача надійшла ухвала суду про залучення в інтересах держави Україна, у якості відповідача [PERSON] обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Харківській області за позовною заявою [PERSON] про визнання заповіту недійсним. З даного позову позивачу стало відомо, що 24.11.1993 року, [PERSON], яка померла 02.06.2014 року, склала заповіт, за яким належну їй на праві власності кооперативну квартиру, яка знаходиться у Житлово-будівельному кооперативі № 5 в [ADDRESS] заповіла державі. Звернувшись до [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, державним нотаріусом було розяснено, що строк для прийняття спадщини закінчився 02.12.2014 року. У звязку з чим для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини позивач і звернувся до суду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представник [PERSON] міської ради Харківської області у судове засідання не зявився, надав до суду заперечення, в яких просив справу розглянути без його участі, та при вирішенні справи врахувати, що відповідно до абзацу 3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді таких категорій справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи, обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса v вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно абзацу 6 пункту 24 цієї ж постанови, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При цьому позивачем не вказується поважна причина пропуску строку для прийняття спадщини за заповітом, складеним [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи представника позивача, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Заповітом від 24.11.1993 р., [PERSON], заповіла державі належну їй на праві власності кооперативну квартиру, яка знаходиться у Житлово-будівельному кооперативі № 5 в [ADDRESS]. (а.с. 3) Згідно листа [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області від 04.02.2015 р. спадщину після померлої 02.06.2014 р. [PERSON], прийняла [PERSON] (а.с. 4) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.08.2015 р. скасовано рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 24.12.2014 р., яким було задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання з [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.09.2015 р. скасовано рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2015 р., яким було задоволено позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно\~ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.3 ЦПК України у випадках встановлених законом, до суду можуть звернутися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Ч.3 ст.17 ЦК України \~дозволяє органу державної влади здійснювати захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Згідно Положення «Про Державну фіскальну службу України» затвердженого\~ Постановою КМУ від 21 травня 2014 р. № 236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску. Відповідно до п. 7 вищевказаного Положення, ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів. Випадки, в яких контролюючі органи, до яких відноситься позивач, мають право подавати позови до суду, перелічені в ст. 20 Податкового кодексу України. Згідно із приписами зазначених норм контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо: - визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, повязаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами; - зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках такого платника податків у банках та інших фінансових установах (крім операцій з видачі заробітної плати та сплати податків, зборів, єдиного внеску, а також визначених контролюючим органом грошових зобовязань платника податків, погашення податкового боргу), у тому числі при недопущенні посадових осіб контролюючих органів до обстеження територій та приміщень; - зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків шляхом накладення арешту на цінні папери та/або кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку (крім операцій з видачі заробітної плати та сплати податків, зборів, єдиного внеску, а також визначених контролюючим органом грошових зобовязань платника податків, погашення податкового боргу), та зобовязання такого платника податків виконати законні вимоги податкового керуючого, передбачені цим Кодексом; - накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу; - стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини; - стягнення з дебіторів платника податків, який має податковий борг, сум дебіторської заборгованості, строк погашення якої настав та право вимоги якої переведено на контролюючий орган, у рахунок погашення податкового боргу такого платника податків; - нарахування та сплати податкових зобовязань, коригування відємного значення обєкта оподаткування або інших показників податкової звітності у результаті застосування звичайних цін; - припинення юридичної особи та припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів субєктів господарювання; - вилучення оригіналів первинних фінансово-господарських та бухгалтерських документів у випадках, передбачених цим Кодексом; - порушення справ про банкрутство; - застосування санкцій, повязаних із забороною організації і проведення азартних ігор на території України; - визнання осіб повязаними на основі фактів і обставин, що одна особа здійснювала практичний контроль за бізнес-рішеннями іншої юридичної особи та/або що та сама фізична або юридична особа здійснювала практичний контроль за бізнес-рішеннями кожної юридичної особи. У Постанові Пленуму ВАСУ «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 \~«Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2014 року № 2 та від15 травня 2014 року\~№\~6» від 22.05.2015 р. зазначено, що правовідносини, які виникають під час виконання Державною фіскальною службою України та її територіальними органами покладених на них завдань, є публічно-правовими, а справи зі спорів між субєктами цих відносин є адміністративними». Відтак, діючим законодавством, не передбачено право податкового органу на звернення до суду в інтересах держави, із цивільним позовом в порядку спадкування, а саме про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини при переході спадкового майна до держави. Цивільний Кодекс України у ст. 170 закріплює загальне правило щодо органів, через які діє держава у цивільних відносинах, згідно з якою, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава набуває для себе цивільні права та створює цивільні обов'язки, тобто реалізує свою дієздатність, через свої органи (органи державної влади), що діють в межах їхньої компетенції, встановленої законом про статус цих органів, оскільки поза їх діяльності вона діяти не може, незалежно від того, йдеться про цивільно-правові чи інші, наприклад, державно-правові відносини. Згідно ч. 4 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» при переході спадкового майна до держави, свідоцтво про право на спадщину, видається відповідному фінансовому органові. З аналізу діючого законодавства вбачається, що одним із фінансових органів, який набуває і здійснює цивільні права та обов'язки для держави є Державна казначейська служба України (Казначейство), яке здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. (Положення про Державну казначейську службу України, затверджене Постановою КМУ № 215 від 15.04.2015 р.) На підставі викладеного, враховуючи, що правовідносини, які виникають під час виконання Державною фіскальною службою України та її територіальними органами покладених на них завдань, є публічно-правовими, а справи зі спорів між субєктами цих відносин є адміністративними, беручи до уваги, вимогу ст. 67 Закону України «Про нотаріат», що при переході спадкового майна до держави, свідоцтво про право на спадщину, видається відповідному фінансовому органові, а таким фінансовим органом, на думку суду, є Державна казначейська служба України, яка у м. Купянську здійснює свої повноваження через ГУ державної казначейської служби України в Харківській області, тому суд вважає, що [PERSON] обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Харківській області є неналежним позивачем у даній справі, у звязку з чим, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed