Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами, зміненими під час розгляду справи, про стягнення з попереднього та нинішнього власників техпідпілля житлового будинку № 47 по вул. Вокзальній в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, площею 63,7 кв.м., витрати на утримання цієї нерухомості, а саме, з відповідача [PERSON] заборгованість за період з 1 липня 2012 року по 28 травня 2013 року в сумі 1333,51 грн., та витрати від інфляції та 3% річних за період з 1 липня 2012 року по 1 травня 2016 року, а всього 2640,12 грн.; з відповідача [PERSON] заборгованість за період з 29 травня 2013 по 1 травня 2016 року з урахуванням витрат від інфляції та 3% річних на загальну суму 5967,20 грн. Представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник [PERSON] вимоги позову не визнали у звязку з тим, що [PERSON] відчужила [PERSON] спірну нерухомість у 2008 році, а на думку представника [PERSON] - через недоведеність заборгованості та правових підстав стягнення витрат на інфляцію та 3% річних. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ст.ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. З положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість. У відповідності до положень ч.1 і ч.3 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами, які беруть у справ, не підлягають доказуванню. У відповідності до положень п.п.1 і 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (на далі «Закон»), п.п.7, 10 і 11 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» (затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 року), власник квартири зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, разом з мешканцями оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, та несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно з положеннями вимог ст.ст.7 і 13 Закону, до складу тарифів на житлово-комунальні послуги входять залежно від функціонального призначення комунальні послуги (послуги з надання централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків та послуги з ремонту приміщень, будинків і споруд. Згідно з положеннями ст.ст. 67, 68 і 179 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ,теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобовязується своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Положення ст. 526 ЦК України зазначають, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення ст.1166 ЦК України зазначають, що майнова шкода, завдана неправомірними діями майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вбачається з положень п. 18 «Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 603 від 21.07.2005 року), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за комунальні послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. У відповідності до положень ст.4 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» (на далі «Закон»), об'єднання створюється для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Як вбачається з положень ст.22 Закону, за наявності технічної можливості проведення поквартирного обліку споживання водо-, тепло-, газо-, електропостачання, гарячого водопостачання та інших послуг власники жилих і нежилих приміщень можуть перераховувати кошти безпосередньо на рахунки підприємств, організацій, які надають ці послуги, за відповідними тарифами для кожного виду послуг у порядку, встановленому законом. Кошти, що сплачуються власниками приміщень за надані їм комунальні послуги, можуть згідно з укладеними договорами надходити на рахунок об'єднання для накопичення і наступного перерахунку підприємствам, організаціям, які надають ці послуги. Перерахування коштів підприємствам, організаціям, які надають послуги, здійснюється щомісячно у визначений день відповідно до договору між об'єднанням і цими підприємствами, організаціями. Власники квартир, приміщень, що не обладнані приладами обліку, зобов'язані укласти договір про обслуговування та оплату комунальних послуг з управителем незалежно від членства в об'єднанні. Відмова від укладення договору, від оплати рахунків або несплата рахунків не допускається. Такі дії є порушенням прав інших членів об'єднання і підставою для звернення до суду про стягнення заборгованості із плати по відповідних рахунках у примусовому порядку. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено договором. Приймаючи у справі рішення, суд виходить з положень, що за положеннями ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобовязує. За матеріалами справи, визнані сторонами, у відповідності до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1235, відповідач передала у власність покупця відповідача [PERSON] техпідпілля в будинку № 47 по вул. Вокзальній в смт. Глеваха Васильківського району Київської області. За положеннями п.3.1.1 вищезазначеного договору, продавець зобовязана передати вказане техпідпілля покупцю, а останній сплатити ціну встановлену договором. На думку суду розмір заборгованості відповідача [PERSON] по сплати витрат на утримання нерухомості, в сумі 4292 грн.48 коп., позивачем доведена у повному обсязі та представником відповідача жодним чином не спростована, а тому підлягає стягненню в повному обсязі. Суд відмовляє у задоволені вимог позову частково, а саме, щодо стягнення заборгованості та інших витрат саме з відповідача [PERSON] З наступних підстав. Згідно з положеннями ч.1 ст. 689 і ст.655 ЦК України, за договором купівлі продажу покупець зобовязується прийняти майно. У відповідності до положень ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором, у даному випадку купівлі-продажу, виникає з моменту передання майна, яке відбувається через його вручення набувачеві. Право власності на майно за договором, яке підлягає нот радіальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державної реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації. Тобто, обовязок державної реєстрації права власності на спірну нерухомість за зазначеною цивільною справою покладався на відповідача [PERSON] З огляду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, державна реєстрація спірної нерухомості за реєстраційним № 73153732214 за заявою відповідача [PERSON], відбулася 29 травня 2013 року, запис № 1150495. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на інфляцію та 3% річних, то суд вважає їх безпідставними та в цієї частині позову відмовляє з наступних підстав. Так, у відповідності до положень п.10 ч.3ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірі. Приймаючи рішення суд виходить з того, що розмір пені за не сплату житлово-комунальних послуг позивачем, з урахуванням відсутності будь-яких договірних відносин між зазначеними сторонами, не визначений. Застосування положень ст.625 ЦК України у даному випадку, на думку суду, є неприйнятним, оскільки положеннями зазначеної статті встановлена відповідальність боржника за грошове зобовязання. Так, у відповідності до положень ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію, проте, у даному випадку, сплатити гроші за надані йому комунальні послуги. Тобто, зазначений вид зобовязань між сторонами не є грошовим, а тому, у задоволені в цієї частині вимог про стягнення витрат на інфляцію та 3% річних необхідно відмовити. Одночасно з ухвалення рішення суд, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, вирішує питання стягнення з відповідачів судового збору у відповідності до пропорційності задоволених вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial