Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача , в якому зазначає про те , що він працював на посаді заступника директора з виховної роботи Республіканського вищого училища фізичної культури та наказом відповідача від 19.05.2014 р. № 112-К був звільнений за одноразове грубе порушення своїх трудових обов»язків ( п.1 ст. 41 КЗпП України) . Своє звільнення вважає незаконним , просить поновити його на роботі , стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з обставин , що викладені у позовній заяві , уточнив позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зазначив про те , що відповідач вже не вперше проводить незаконне звільнення його з роботи , чим завдає йому моральної шкоди . В день звільнення він перебував на лікарняному , до моменту звільнення свої трудові обов»язки не порушував . З наказом про оголошення догани від 10.02.2015 р. його не ознайомлювали . Представник відповідача , який одночасно в судовому засіданні представляв інтереси третьої особи , директора Олімпійського коледжу ім. Івана Піддубного Семенюшко О.І. , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав , зазначив про те , що позивач був звільнений з дотриманням вимог діючого законодавства . Вислухавши пояснення сторін , покази свідків , дослідивши матеріали справи , суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного . Судом встановлено , що з 29 березня 2011 р. позивач працював на посаді заступника директора з виховної роботи Республіканського вищого училища фізичної культури , яке наказом Міністерства науки та освіти від 24.07.2015 р. № 812 перейменовано зі зміною типу навчального закладу в Олімпійський коледж ім. Івана Піддубного ( а.с. 12 , 40, 170 ) . Наказом № 83-к від 13.03.2015 р. позивача було звільнено за систематичне невиконання трудових обов»язків ( ч.1 п.3 ст. 40 КЗпП України ) . У вищезазначеному наказі зазначено про те , що 10.02.2015 р. біля 13 год . у приймальні директора , заступник директора РВУФК з виховної роботи [PERSON] безпідставно , зверхньо , на підвищених тонах, всупереч моралі та етичній поведінці педагогічного працівника , зухвало всупереч Статуту РВУФК і Правилам внутрішнього трудового розпорядку вимагав у присутності журналістів від керівника гуртка РВУФК [PERSON] зареєструвати його заяву , що не входило в її посадові обов»язки та не відповідало Інструкції ведення діловодства . Внаслідок неправомірних дій [PERSON] у [PERSON] погіршився стан здоров»я , їй була надана первинна медична допомога та в подальшому остання перебувала на лікарняному . Крім того , 12.03. 2015 р. , будучи притягнутим до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани ( наказ № 42 від 10.02.2015 р. ) , [PERSON] повторно , в порушення своїх трудових обов»язків , без дозволу [PERSON] , знімав її на свій телефон , вимагав зареєструвати його службову записку , створив конфліктну ситуацію , порушив нормальну роботу працівника РВУФК , чим порушив вимоги Правил внутрішнього трудового розпорядку та ст. ст. 139 , 142 КЗпП України ( а.с. 13-14 ) . Відповідно до ч. 1 п.3) ст. 40 КЗпП України трудовий договір , укладений на невизначений строк , а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов»язків , покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку , якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення . Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов»язані працювати чесно і сумлінно , своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу , додержувати трудової і технологічної дисципліни , вимог нормативних актів про охорону праці , дбайливо ставитися до майна власника , з яким укладено трудовий договір . Відповідно до ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах , в установах , організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку , які затверджуються трудовими колективами . З встановлених по справі обставин вбачається , що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 р. було визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади заступника директора з виховної роботи Республіканського вищого училища фізичної культури згідно наказу № 112-к від 19.05.2014 р. та поновлено позивача на зазначеній посаді ( а.с. 15 - 32 ) . В судовому засіданні позивач пояснив , що після поновлення його на роботі та по закінченні хвороби його не було допущено до його робочого місця , де якому знаходилось обладнання , необхідне для виконання ним його посадових обов»язків , були створені нестерпні умови для роботи , чинився моральний тиск ( а.с. 145-147 ) . Його примушували підписати нові посадови обов»язки без попереднього ознайомлення з наказом про втрату чинності його посадових обов»язків , які діяли до моменту його звільнення 19.05.2014 р. 10.02.2015 р. та 12.03.2015 р. він знаходився в приймальні директора РВУФК та просив [PERSON], яка знаходилась на місці секретаря , зареєструвати його заяви та службові записки , при цьому його поведінка не виходила за межі моралі та етики та він не мав жодного наміру своїми діями порушувати роботу закладу , або його окремих працівників . Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили , що між позивачем [PERSON] та [PERSON] 10.02.2015 р. та 12.03.2015 р. виникла конфліктна ситуація з приводу реєстрації поданих ним заяв та доповідних . Статтею 149 КЗпП України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень , відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення . При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду , обставини за яких вчинено проступок і , попередню роботу працівникам . Стягнення оголошується в наказі ( розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку . Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. « Про практику розгляду судами трудових спорів » , у справах про поновлення на роботі осіб , звільнених за порушення трудової дисципліни , судам необхідно з»ясувати , в чому конкретно проявилось порушення , що стало приводом до звільнення , чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3 , 4, 7,8 ст. 40 і п.1 ст. 41 КЗпП , чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1 , 148 , 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень , зокрема , чи не закінчився встановлений для цього строк , чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення , чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода , обставини , за яких вчинено проступок , і попередня робота працівника . У поданих до суду запереченнях представник відповідача зазначив про те , що 05.01.2015 р. та 09.02.2015 р. позивач неодноразово ( систематично) не виконував без поважних причин свої обов»язки , покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку РВУФК за що наказом від 10.02.2015 р. № 42 « Про застосування дисциплінарного стягнення » був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани . Систематичні невиконання позивачем своїх обов»язків вказані в наказах про застосування до нього дисциплінарного стягнення та про його звільнення . Наказ від 10.02.2015 р. № 42 « Про застосування дисциплінарного стягнення » на який посилався представник відповідача для огляду в судовому засіданні не надавався та для ознайомлення позивачу не надавався . Наказом № 83-к від 13.03.2015 р. позивача було звільнено за систематичне невиконання трудових обов»язків ( ч.1 п.3 ст. 40 КЗпП України ) . Водночас з тексту зазаначеного наказу та встановлених по справі обставин вбачається , що підставю звільнення позивача була конфліктна ситуація , яка виникла між позивачем та працівником коледжу з приводу реєстрації документів позивача , та не зазначено жодного факту невиконання ним без поважних причин трудових обов»язків . З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається , що звільнення позивача 13.03.2015 р. мало місце в день , коли позивач перебував на лікарняному ( а.с. 133 ) . Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за пунктом 5 цієї статті ) , а також у період перебування працівника у відпустці , Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства , установи організації . Аналізуючи встановлені по справі обствини та надані докази у їх сукупності , суд приходить до висновку про те , що звільнення позивача 13.03.2015 р. за ч.1 п.3 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог діючого законодавства , а тому вимоги позивача в частині визнання його звільнення незаконним та поновлення на роботі підлягають задоволенню . Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України , при винесенні рішення про поновлення на роботі орган , який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу , але не більш як за один рік . Оскільки суд задовльняє вимоги позивача про поновлення на роботі, то задоволенню підлягають і вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми зазначеної позивачем в заяві від 01.12.2015 р. , що відповідно до представленого розрахунку складає 37 511 грн. 34 коп . Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі , якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя . Суд вважає, що незконним звільненням позивача 13.03.2015 р. з займаної посади йому було заподіяно моральну шкоду , яка полягає у моральних стражданнях , вимушених змінах в організації його життя . Розмір моральної шкоди , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд визначає у розмірі 3 000 грн . Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 375 грн. 11 коп . Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі підлягає негайному виконанню в силу ч.5 ст. 235 КЗпП України . На підставі викладеного ,

Outcome: partial