Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву від 31.01.2012 року, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, становлять договір, на підставі якого відповідачу було відкрито рахунок, видано кредиту картку із встановленим кредитним лімітом, розмір якого в подальшому збільшувався до 28000 грн. Також позивач зазначив, що в подальшому відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 17.03.2021 року утворилась заборгованість в сумі 26311 грн. 03 коп., що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21280 грн. 76 коп.; за простроченими відсотками в сумі 5030 грн. 27 коп. В зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. Ухвалою від 11.05.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В наданому відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що дійсно 31.01.2012 року ним було підписано анкету-заяву, відповідно до якої йому було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок, розмір якого в подальшому позивач збільшив без попередньої згоди. Він тривалий час користувався кредитною карткою та щомісячно сплачував кошти. Відповідно до наданого позивачем розрахунку погашена заборгованість складає 37768 грн. 12 коп., а заборгованість за нарахованими відсотками 949 грн. 29 коп., що суттєво відрізняється від позовних вимог. Також відповідач зазначив, що позивач мав право звертатись до суд з 20.12.2013 року по 20.12.2016 року, а позов було пред`явлено 07.05.2021 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності та має наслідком відмови в задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що Умови та правила є публічною офертою. Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач підтвердив, що ознайомився з останніми, Тарифами банку, які разом із цією заявою складають договір банківського обслуговування. З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість. Останні є належними та допустимими доказами по справі. Розмір заборгованості відповідачем не спростований. Також представник позивача посилався на те, що відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого в подальшому змінювався. При цьому, банк керувався п.п.2.1.1.2.3 Умов та правил, на підставі яких відповідач при укладання договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник карткового рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Відповідач звертався до банку із заявою про перевипуск картки та такий перевипуск не є укладенням нового кредитного договору. Також останній здійснював погашення кредиту на перевипущену картку. Останнє погашення було здійснено 20.05.2020 року, що свідчить про визнання ним боргу. В позовній заяві та наданому до неї клопотанні позивач в разі неявки його представника просив розглядати справу за його відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у поданому раніше відзиві. З урахуванням поданого представником позивача клопотання та положень ч.3 ст.211 ЦПК України, а також враховуючи, що справу було призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін та їх явка обов`язковою судом не визнавалась, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності представника позивача. Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши пояснення відповідача та його представника, а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В обґрунтування пред`явленого позову позивач посилався на те, що 31.01.2012 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Також згідно доводів позовної заяви вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача від 31.01.2012 року, яка містить підпис останнього про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифами банку та які разом становлять договір про надання банківських послуг. Як зазначив позивач, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, в зв`язку з чим, згідно наданого банком розрахунку, станом на 17.03.2021 року утворилась заборгованість в сумі 26311 грн. 03 коп., що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21280 грн. 76 коп.; за простроченими відсотками в сумі 5030 грн. 27 коп. Відповідно до чч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, просив стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в частин стягнення процентів, позивач посилався на витяг з Умов та Правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Таким чином, суд вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс19, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права у спірних правовідносинах. З урахуванням наведеного, оскільки позивачем не доведено того факту, що зазначені ним Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифів є частиною договору, укладеного з відповідачем, доведені до відома останнього та ним погоджені, суд приходить до висновку про безпідставність нарахування банком відсотків на підставах визначених зазначеними вище Умовами та Правилами і Тарифами. Крім того, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, позивач також посилався на їх нарахування відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, нараховувати відсотки відповідно до ст.625 ЦК України банк має право після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, а не у будь-який визначений ним час. Оскільки з матеріалів справи не вбачається, який строк дії кредитного договору було погоджено сторонами, а згідно долученої до позову довідки вбачається, що видана банком кредитна картка неодноразово перевипускалась та строк дії останньої виданої картки спливає в березні 2023 року, суд приходить до висновку, що на момент пред`явлення позову у банку були відсутні підстави для нарахування відсотків відповідно до ст.625 ЦК України. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштам в сумі 5030 грн. 27 коп., за безпідставністю та недоведеністю цих вимог. В частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21280 грн. 76 коп., суд враховує наступне. Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви відповідача від 31.01.2012 року, останньому було відкрито картковий рахунок, на якому встановлено кредитний ліміт, розмір якого в подальшому змінювався та видано відповідну кредитну картку, яка в подальшому перевипускалась, що підтверджується відповідними довідками, випискою по рахунку, долученими до позовної заяви, а також не заперечувалось самим відповідачем. Крім того, згідно долученої до позову виписки по рахунку вбачається, що відповідач неодноразово користувався кредитною карткою, здійснюючи розрахунки через термінали, оплачуючи покупки та здійснюючі інші платежі, вносив кошти на погашення заборгованості. Відповідно до розрахунку банку, сума заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту становить 21280 грн. 76 коп. Правильність вказаного розрахунку відповідачем не спростована та власного розрахунку не надано. Доводи відповідача щодо збільшення розміру кредитного ліміту банком в односторонньому порядку суд вважає такими, що не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки згідно виписку по рахунку вбачається, що після зміни розміру кредитного ліміту відповідач від користування кредитом не відмовлявся, неодноразово користувався кредитними коштами, вносив кошти на погашення заборгованості, що свідчить про погодження ним відповідних змін розміру кредитного ліміту. Також суд вважає безпідставними доводи відповідача та його представника щодо пропуску строку позовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що видана відповідачу кредитна картка не одноразово перевипускалась, строк дії виданої в останнє кредитної картки (до березня 2023 року) не сплив. Відповідач періодично вносив кошти на погашення кредиту, зокрема, кожного місяця протягом січня-липня 2020 року, що свідчить про визнання ним боргу. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати захисту своїх прав в судовому порядку, шляхом зобов`язання виконати боржника свій обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 31.02.2012 року, яка виникла станом на 17.03.2021 року та становить заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 21280 грн. 76 коп. В іншій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2270 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial