Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] та просить усунути їй перешкоди в користуванні належними їй квартирами, що розташовані у будинку № 12 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську шляхом знесення надбудови у вигляді другого поверху до нежитлового приміщення № 13, що розташоване у будинку № 12 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську та зобовязати її привести реконструйоване приміщення за указаною адресою у попередній стан, який існував до 29.05.2013. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] не має погодженої документації на виконання робіт у історичному ареалі, у будівлі, що є памяткою архітектури місцевого значення, якою є будинок № 12 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську. Реконструйоване приміщення не відповідає вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності реконструкція здійснена зі зміною габаритів будинку без дотримання вимог щодо інсоляції та природного освітлення та згоди інших мешканців цього будинку на такі роботи. Крім того, відповідач не має усіх дозвільних документів, які згідно законодавства у сфері містобудівної діяльності, є необхідними для здійснення будівельних робіт. Також позивачем у позовній заяві указано, що оскільки саме через неправомірні дії відповідача завдається шкода як інтересам власників нерухомого майна, так і інтересам держави позивач просить відновити становище, яке існувало до початку проведення будівельних робіт. Нормативно позов обґрунтовано посиланням на приписи ст. 382, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) (а.с. 3-9, т. 1). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позові та додатково наданих до суду письмових поясненнях та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи - Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Третя особа - Дніпропетровський обласний центр з охорони історико-культурних цінностей надіслав до суду листа, яким повідомив, що центр не має ніякого відношення до предмета спору та по його суті нічого пояснити не може, а тому просить розглянути справу без їх участі (а.с.58-59). Третя особа Дніпропетровська міська рада, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, участі представника не забезпечила, правової позиції та письмових пояснень у ході вирішення спору до суду не направила (а.с. 225, т. 1). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 29.05.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 381 та витягу № 4097459 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 1101470, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 2680606 від 29.05.2013, [PERSON] належить на праві приватної власності нежиле приміщення № 13 (тринадцять) загальною площею 106,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 12 (дванадцять), в житловому будинку літ. А- 2 на цокольному поверсі нежиле приміщення № 13 (тринадцять), яке складається з: 1- коридор 8,9 кв.м., 2 - кабінет 21,8 кв.м., 3 - туалет 1,8 кв.м., 4 - кабінет 14,2 кв.м., 5 - коридор 2,9 кв.м., 6 - котельна 2,7 кв.м., на першому поверсі 7 - хол 9,5 кв.м., 8 - кабінет 12,3 кв.м., 9 - кабінет 15,9 кв.м., І - тераса 16,1 кв.м. (нотаріально посвідчені копії договору купівлі-продажу та витягу з ДРРП про реєстрацію права власності додаються) (а.с. 118-119). Установлено також та не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] згідно до договорів купівлі-продажу від 30.05.2001 та 08.08.2002, що посвідчені державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], є власником квартир № 1 та № 12 у будинку № 12 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську (а.с. 10-13, т.1). Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Верховний Суд України в постанові від 09.12.2015 у справі № 6-849цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, вказав, що з урахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Звертаючись з позовом до суду у цій справі [PERSON] зазначила, що вона є власником квартир, що розташовані у буд. № 12 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську і посилаючись на те, що відповідач здійснює будівельні роботи, які полягають у реконструкції нежитлового приміщення, обґрунтовувала предявлення позову метою запобігання руйнуванню будинку, відновленням її права на належне використання власної нерухомості і встановленими нею порушеннями вимог законодавства при проведенні реконструкції. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які посилання на те, які права позивача порушені відповідачем проведеними діями, оскільки аналіз наведених у позові, письмових поясненнях та у судовому засіданні доводів свідчить про те, що такі доводи є загальними, неконкретизованими та недоведеними. У звязку з цим судом розяснювалися сторонам положення ст. 143 ЦПК України щодо права на призначення у ході вирішення справи експертизи для зясування питання, яким чином та в чому полягають порушення прав позивача використанням, здійсненням певних дій та експлуатацією спірного нежитлового приміщення, оскільки доводи позивача про зміну габаритів будинку без дотримання вимог щодо інсоляції та природного освітлення і можливого руйнування будинку є припущеннями позивача і належними доказами не доведені. Водночас сторонами такого клопотання не заявлено і підтверджуючих доказів указаних доводів не надано. Крім того, ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до ст. 9 цього Закону будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Пунктом 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553,\~державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю і зокрема Держархбудінспекцією. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності. Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва (ч. 2 ст. 34 Закону). Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 Закону право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об'єктах, що належать до I - III категорій складності, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» перелік обєктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державної політики у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п'яти робочих днів з дня надходження декларації (ч. 2 ст. 36 Закону). Так, 24.09.2013 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області було зареєстровано відповідну декларацію [PERSON] за № ДП 083132670736 (а.с.120-121). Відповідно до змісту декларації про початок виконання будівельних робіт, у нежитловому приміщенні, код об'єкта 1220.9 згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-200, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, 12, прим. 13, здійснюється реконструкція ІІІ категорії складності; проектна документація розроблена ТОВ «Інститут проектування та експертизи будівництва», код 35341910, під керівництвом директора [PERSON]; технічний нагляд здійснює [PERSON] ІТ № 000987; головний архітектор проекту [PERSON]М, серія та номер кваліфікаційного сертифіката АР № 006297. Відповідно до приписів ч. 7 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, замовник зобов'язаний протягом семи календарних днів з дня реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або з дня набуття права на виконання будівельних робіт відповідно до частини п'ятої цієї статті письмово проінформувати виконавчий орган сільської, селищної, міської ради або місцеву державну адміністрацію за місцезнаходженням об'єкта будівництва про початок виконання будівельних робіт, що й було зроблено [PERSON] 26.09.2013, вхідний номер № 35/550 (а.с. 122). Окрім того, заявою від 27.09.2013 [PERSON] повідомила також Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про реєстрацію Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області декларації ДП 083132670736 про початок реконструкції нежитлового приміщення під офіс, розташованого за адресою: вул.\~ Дзержинського, 12, прим.\~13 (а.с.123). Відповідно п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» від 30.03.2012 № 6, вирішуючи справу, суд має розмежовувати підстави початку підготовчих та будівельних робіт, які, крім статей 34 і 35 Закону України № 3038-VI, регулюються також постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», та звертати увагу на те, що для початку будівельних робіт достатньо направлення повідомлення або декларації до територіального органу державної архітектурно-будівельної інспекції з урахуванням категорії складності об'єктів будівництва. Таким чином, як убачається з наведених доказів, фактичні обставини справи спростовують твердження позивача про відсутність передбачених законом та нормативно-правовими актами документів про проведення реконструкції нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.\~ Дзержинського, 12, прим. 13. Відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Позовна заява не містить посилання на докази, з яких можна було б встановити, що [PERSON] здійснює реконструкцію нежитлового приміщення, розташованого за адресою: вул.\~ Дзержинського, 12, прим. 13, на земельній ділянці, яка належить на праві власності чи на праві користування позивачу, що не була відведена для цієї мети чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, тому не на цей час немає підстав стверджувати, що таке нерухоме майно є самочинним будівництвом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. Таким чином, відповідний орган архітектурно-будівельного контролю має право на предявлення відповідного позову у разі встановлення передбачених законом підстав для знесення обєкта нерухомого майна. Судом при розгляді справи з доводів, озвучених представником Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області у судовому засіданні, встановлено, що зазначений орган такого позову до суду наразі не предявляв і самостійних вимог на предмет спору не заявляв. Слід також зазначити, що відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» забезпечення дотримання режиму використання памяток місцевого значення, їх територій, зон охорони; надання висновку щодо відповідних проектів архітектурних перетворень в історичних ареалах населених місць є повноваженнями виконавчого органу міської ради. До повноважень цього органу зокрема віднесено видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам'ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них З огляду на ці положення законодавства саме відповідним органом повинні здійснюватися дії щодо установлення факту порушення законодавства при використанні памяток архітектури із вжиттям визначених законом заходів реагування і позивач такими повноваженнями не наділений. У відповідності до положень\~ статті 212 ЦПК України\~ суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши надані на підтвердження переданих на вирішення суду позовних вимог докази, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам\~ статей 59-60 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Ураховуючи викладене, судом при розгляді справи не встановлено підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed