Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просив суд розірвати договір довічного утримання, укладений 30 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Дихтяренко В.О., реєстровий №1С-1290. У обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що 30 травня 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір довічного утримання, згідно умов якого відповідач зобов'язувалася довічно утримувати позивача шляхом здійснення матеріального забезпечення у розмірі 100,00 грн щомісячно з урахуванням індексації, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Позивач у свою чергу згідно умов договору передав відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,00 кв.м., житловою площею 18,40 кв.м. Проте відповідач належним чином не виконувала умови договору, укладеного між сторонами, не звертала уваги на потреби та стан здоров'я позивача, не забезпечувала його харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою. У судове засідання представник позивача не з'явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, також зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, поважності причин неявки не повідомила. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 травня 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір довічного утримання, згідно умов якого відповідач зобов'язувалася довічно утримувати позивача шляхом здійснення матеріального забезпечення у розмірі 100,00 грн щомісячно з урахуванням індексації, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Позивач у свою чергу згідно умов договору передав відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,00 кв.м., житловою площею 18,40 кв.м. (а.с.7). Згідно ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідач не виконувала належним чином умови договору, укладеного між сторонами, оскільки суду не надано доказів того, що відповідач забезпечувала позивача харчуванням, доглядом, необхідною допомогою та сплачувала 100,00 грн щомісячно на матеріальне забезпечення позивача з урахуванням встановленого державного коефіцієнта індексації доходів населенню, що було передбачено укладеним Договором від 30 травня 2002 року. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач належним чином не виконувала умови договору довічного утримання, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає необхідним розірвати договір довічного утримання, укладений 30 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Дихтяренко В.О., реєстровий №1С-1290. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 487,20 грн. На підставі ст. 526, 744, 749, 755 ЦК України;

Outcome: approved