Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просив суд встановити факт окремого проживання з [PERSON] , як подружжя, в період часу з 01 лютого 2007 року до 06 жовтня 2020 року, у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та не веденням спільного сумісного господарства; визнати об`єкти нерухомого майна - квартири розташовані за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS], [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] .. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені з лютого місяця 2007 року, з цього часу вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Позивачка 18.11.2008 року зареєструвалась як фізична особа підприємець та почала займатись видом діяльності: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного та орендованого нерухомого майна, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру фізичних осіб підприємців та громадських формувань. [PERSON] з 31.08.1993 р. не працевлаштований, доходів ні яких не отримував. Оскільки вона набула право власності на спірне нерухоме майно за особисті кошти за час окремого проживання з відповідачем по справі, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та не веденням спільного господарства , звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2020 року провадження по справі відкрите, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в наданій суду письмовій заяві позов визнав в повному обсязі, справу просив розглядати у його відсутність. Аналогічну заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність надав представник відповідача адвокат Скрябіна Д.С.. З огляду на визнання відповідачем позову, суд на підставі ч.3 ст. 200, ч.4 ст. 206 ЦПК України ввважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 липня 1993 року між сторонами було укладено шлюб. Фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та відповідачем припинені з лютого місяця 2007 року, з цього часу вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Вказані обставини визнані відповідачем та підтверджуються довідкою квартального комітету №1 Олександрівського району м.Запоріжжя від 16.10.2020, відповідно до якої за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] (зареєстрована з 26.10.1996 року та фактично не проживає з лютого 2007 року), [PERSON] [INFO] (зареєстрований з 26.10.1996 року та фактично проживає по теперішній час). З 01 лютого 2007 року по теперішній час, [PERSON] фактично проживала окремо від чоловіка , що підтверджується договорами оренди квартири від 01 лютого 2007 року, від 01 лютого 2012 року, від 01 лютого 2016 року, долученими до матеріалів справи. Також судом встановлено, що після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] , [PERSON] було придбано наступне нерухоме майно: 21.07.2010 року за 79 000,00 гривеньквартира розташовану за адресою [ADDRESS] ; 11.02.2013 року за 367 908,00 гривень квартира за адресою [ADDRESS] ; 12.02.2013 року за 319 720,00 гривень квартира за адресою [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено і вказані обставини визнані [PERSON] , що кошти за квартиру придбану 11 лютого 2013 року позивачка [PERSON] отримала від свого сина [PERSON] , який 25 січня 2013 року продав належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] за 375 671 ,00 гривень, що на момент оформлення договору в еквіваленті складало 47 000 ,00 доларів США 00 центів.Зазначене підтверджено договором купівлі-продажу , який був посвідчений Пянтковською О.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 25.01.2013 року за реєстровим № 78. Також, судом встановлено, що [PERSON] з 18.11.2008 року є фізичною особою підприємцем , займається видом діяльності: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного та орендованого нерухомого майна, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру фізичних осіб підприємців та громадських формувань, тобто мала фінансову та матеріальну можливість для набуття решти спірного нерухомого майна за власні кошти. Суд звертає увагу, що відповідач в наданій заяві визнав ту обставину, що квартиру розташовану за адресою [ADDRESS] та квартиру розташовану за адресою [ADDRESS] , [PERSON] придбала за власні кошти , які були нею зароблені під час окремого з ним проживання. Згідно з ч. 4 у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачає , що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц і підстав для відходу від цієї правової позиції суд не вбачає. Оскільки судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбане позивачем після припиненням шлюбних відносин з метою здійснення підприємницької діяльності, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, крім того, відповідач позов визнав і визнання ним позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved