Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду 28.11.2013р. з позовом, в якому просив визнати недійсним договір №30305625 від 15.05.2012р., укладений між сторонами, та стягнути з відповідача на його користь сплачену суму в розмірі 22953,66грн та судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 15.05.2012р. між сторонами був укладений договір №30305625 про надання послуг, згідно якого відповідач зобов'язався від імені та за рахунок позивача вчинити юридичні дії, спрямовані на розвиток бізнесу позивача на умовах діяльності програми «Укрфінінвест», яким є позика у сумі 150000грн, для чого позивач повинен сплатити асигнаційний платіж та щомісячно сплачувати адміністративні та чисті внески (а.с.5-13). Пізніше сторони домовилися, що сума позики складатиме 80000грн (а.с.14). Позивач виконував умови договору, оскільки при укладенні договору ним сплачено одноразовий комісійний внесок в розмірі 5250грн (а.с.15), і у подальшому щомісячно сплачував адміністративні витрати (630грн, а з березня 2013р. - 240грн) та чистий внесок (833,33грн, а з березня 2013р. - 666,67грн), всього станом на 28.11.2013р. ним сплачено 22953,66грн. Однак відповідач своїх обов'язків не виконав, ніякої інформації з приводу виконання договору на неодноразові звернення позивача не надав. Позивач вважає, що з боку відповідача має місце істотне порушення умов договору, який крім того містить низку несправедливих умов, що порушує його права. Зокрема, договір не містить чітких відомостей про строки виконання зобов'язань відповідачем, п. 9.1 додатку до договору закріплює обов'язок відповідача повернути лише 70% внесеного реєстраційного платежу у випадку розірвання договору за ініціативою позичальника протягом 3 днів після його укладення, п.9.2 взагалі надає право не повертати позичальнику реєстраційний платіж та реєстраційні внески, не дивлячись на виконання чи невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, також несправедливим є те, що з договору та додаткових угод неможливо визначити, коли саме позичальник отримає грошові кошти. Тому позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В силу вимог ст. 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Положенням ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Ч.3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі. У постанові Верховного Суду України від 23.05.2012 року (справа №6-35цс12) висловлено правову позицію, яка згідно з нормами процесуального права є обов'язковою для застосування судами при вирішенні справ, в якій зазначено, що сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи, є такою, що вводить споживача послуги в оману. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ч.1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Виходячи із положень ч.1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Аналіз законодавства і умов оспорюваного договору свідчить про те, що ця угода укладена сторонами в рамках створеної відповідачем системи, яка полягає у створенні групи учасників, які бажають придбати товар, зокрема грошові кошти, та які стають учасниками цієї системи. Вказаною системою встановлено відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним із учасників бажаної суми грошових коштів шляхом сплати внесків невеликими щомісячними платежами протягом декількох років. Кінцевим результатом угоди є отримання бажаної суми грошових коштів всіма учасниками за умови дотримання ними встановлених договором умов. Право на отримання грошової суми надається за механізмами, передбаченими договором та відповідно до платежів, здійснених учасником. Договір не містить строків та термінів отримання учасником бажаної суми грошових коштів, не передбачає будь-якої відповідальності відповідача за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання учасником грошових коштів навіть у разі повної оплати його вартості. Зі змісту договору випливає, що отримання зазначеної у договорі суми грошових коштів учасниками системи можливе лише за умови дотримання всіма учасниками умов договорів, укладених з кожним з них. Реалізація прав учасника схеми фактично поставлена в залежність від наслідків дій інших учасників системи, з якими позивач безпосередньо в будь-які правовідносини не вступав, тобто, між ним та іншими учасниками системи взаємних прав і обов'язків не виникло. що діяльність відповідача у відносинах за оспорюваним договором за своїм характером містить ознаки фінансової піраміди, коли відповідач здійснює операції фінансовими активами, отримує від учасників програми грошові кошти у вигляді початкового та щомісячних платежів, перерозподіляє отримані грошові кошти в інтересах третіх осіб. Таким чином, умови договору є несправедливими, наслідками якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача З матеріалів справи вбачається, що при укладанні зазначеного договору, відповідач допустивши при цьому нечесну підприємницьку практику, не надав позивачу необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання, в договорі використовуються неконкретизовані поняття, внаслідок чого позивача було введено в оману щодо поняття товару, умов отримання, строків отримання бажаної для нього суми грошових коштів, внаслідок чого позивач помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, уклав оспорюваний договір. З урахуванням наведеного та того, що зміст договору є складним для сприйняття і розуміння правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, спрямований на утворення і розвиток пірамідальної схеми з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, суд вважає доведеним факт помилки щодо обставин, які мають істотне значення, при вчиненні позивачем згаданого правочину. Таким чином, позивачем доведено наявність помилки під час укладення ним оспорюваного договору, а тому є підстави для визнання цього договору недійсним, як укладеного внаслідок помилки. Відповідно до вимог п.1 ст. 216 ЦК України у разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочині, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, відповідач повинен повернути позивачеві сплачені ним суми в розмірі 22953,66грн, які ним було сплачено відповідачеві на виконання цього договору. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 229,60 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved