Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 12.05.2017 року надав у позику відповідачу кошти в сумі 2000000 грн., про що складено відповідний договір та розпису від '1.05.2017 року. Посилаючись на те, що у встановлений договором строк до 30.06.2017 року відповідач кошти не повернув, позивач просив стягнути з останнього надані в позику кошти в сумі 2000000 грн., три відсотки річних за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 54904 грн., інфляційні витрати за цей період в сумі 197988 грн. 04 коп., проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 264958 грн. 91 коп., а всього стягнути 2517850 грн. 95 коп. та судові витрати по справі в сумі 8810 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в наданому письмовому відзиві проти позову заперечував, посилаючись на те, що наданий позивач договір позики та розписка від 12.05.2017 року не можуть бути юридичними фактами, що породжують правовідносини та не є правочинами в розумінні ст.ст.202,203 ЦК України, оскільки ним не підписувались, кошти в борг він не отримував. В призначенні судові засідання за неодноразовими викликами відповідач не з`являвся. Представник відповідача в судовому засіданні 08.04.2019 року заявив клопотання про оголошення перерви для ознайомлення із матеріалами справи, яке було задоволено судом та по справі оголошено перерву до 23.05.2019 року. Про день та час слухання справи, представник відповідача, а в силу ч.5 ст.130 ЦПК України і відповідач, були повідомлені належним чином, а саме: під розписку, що відповідає положенням ч.6 ст.128 ЦПК України. В подальшому представником відповідача до суду було подано клопотання про зупинення провадження по справі. В призначене на 23.05.2019 року судове засідання відповідач та його представник не з`явились, у відповідності до свого обов`язку, встановленого ст.131 ЦПК України, про причини неявки не повідомили та доказів поважності причин неявки не надали. З огляду на це та положення ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторони відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та відзиві відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Частиною 1 ст.1048 ЦК України встановлено що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12.05.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики, згідно умов п.п.1,2 якого позивачем було надано відповідачу в позику 2000000 грн., а останній зобов`язався повернути вказані кошти не пізніше 30.06.2017 року. На підтвердження передачі та отримання коштів також 12.05.2017року відповідачем було складено письмову розписку. Згідно наданого відзиву відповідач заперечував факт укладання договору позики та складання розписки, посилаючись на те, що останні не підписував та кошти не отримував. За клопотанням представника відповідача по справі ухвалою суду від 07.08.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу для визначення факту виконання підпису від імені відповідача в договорі та розписці останнім або іншою особою. Також вказаною ухвалою на відповідача у відповідності до ст.135 ЦПК України було покладено попередню оплату витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. Разом з тим, отримавши 03.10.2018 року рахунок для сплати вартості експертизи, відповідач відповідну оплату не провів. В зв`язку з чим, 27.12.2018 року матеріали цивільної справи було повернуто до суду без виконання експертизи. З огляду на ухилення відповідача від проведення експертизи, шляхом нездійснення оплати її вартості, а також положень ст.ст.12,43,44,109 ЦПК України, суд відхиляє за недоведеністю заперечення відповідача щодо неукладення договору позики та розписки, факт укладення яких між сторонами підтверджується копіями договору та розписки, що долучені позивачем до позову та оригінали яких представлено суду та оглянуто під час розгляду справи. З огляду на те, що в обумовлені договором строк до 30.06.2017 року та станом на момент розгляду справи відповідач отримані в позику кошти не повернув, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача наданих в позику коштів в сумі 2000000 грн. Також відповідно до умов розписок та положень ч.1 ст.1048 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти від суми позики в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 264958 грн. 91 коп., погоджуючись при цьому з розрахунком процентів, що наданий позивачем до позовної заяви. Крім цього, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Три відсотки річних за заявлений позивачем період стягнення з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року становлять суму 55068 грн. 49 коп. (2000000 грн. х 3% : 365 днів у році х 335 днів прострочення). Оскільки позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних в сумі 54904 грн., суд задовольняє позовні вимоги в цій частині в межах суми заявлених позовних вимог у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України. Також суд не в повній мірі погоджується з розрахунком позивача в частині розмірі інфляційних витрат та вважає за необхідне вказані позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні витрати за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 194000 грн. виходячи із наступного розрахунку (99,9% х 102% х 101,2% х 100,9% х 101% х 101,5% х 100,9% х 101,1% х 100,8% х 100% = 109,7 сукупний індекс інфляції х 2000000 грн. - 2000000 грн.). З урахуванням наведеного позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.05.2017 року в сумі 2000000 грн., проценти за період з 01.07.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 264958 грн. 91 коп., три відсотки річних в сумі 54904 грн., інфляційні витрати в сумі 194000 грн., а всього стягнути 2513862 грн. 91 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 8810 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial