Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що між сторонам по справі 18 вересня 2015 року зареєстровано шлюб, який розірвано 06 грудня 2019 року. В період шлюбних відносин на підставі договору купівлі-продажу сторонами було придбано квартиру за 180 000,00 гривень, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира зареєстрована на ім`я Відповідачки та при розірванні шлюбу підлягає поділу між сторонами, на думку позивача, в рівних частках. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у сумі 900,00 грн. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Від відповідачки [PERSON] надано відзив, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки квартира була придбана за власні кошти відповідача, котрі їй були подаровані її батьками. Ухвалою суду від 06.02.2020 року судом за клопотанням позивача витребувано у [PERSON] належним чином засвідчену копію Договору купівлі-продажу квартири №2992 від 16.09.2017 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з письмових матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.09.2015 року (а.с. 6). Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.12.2019 року, що вступило в законну силу 09.01.2020 року - шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7-8). На підставі договору купівлі-продажу квартири у період перебування у шлюбі [PERSON] 16.09.2017 року придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, згідно п. 1.7 договору купівлі-продажу на його укладання була отримана згода чоловіка покупця - [PERSON] . З вказаної обставини слід зробити висновок, що позивач був обізнаний про вказаний правочин, купівля квартири була спільним рішенням та правочином, в результаті якого квартира була оформлена на відповідачку. Водночас, позивачкою зазначається, що вказана квартира придбана за її особисті кошти, які були їй подаровані батьками. Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, жодних доказів в обґрунтування своєї позиції стороною відповідача не надано. Заявлене клопотання про виклик та допит свідків судом не було задоволено, оскільки згідно ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за відсутності клопотань про розгляд справи з викликом сторін. Однак, стороною відповідача клопотання про розгляд справи з викликом сторін не заявлено, як і відсутнє клопотання про призначення судового засідання з метою виклику та допиту свідків. Окрім іншого слід зауважити що суд діє в межах та на підставі наданих чинним законодавством повноважень, та не вправі змінювати порядок розгляду справи з власної ініціативи та на особистий розсуд з метою забезпечення гарантій рівності прав учасників справи. В обґрунтування своєї позиції інших доказів стороною відповідача до суду не надано. Крім того, у договорі купівлі-продажу не зазначено про передачу коштів будь-якою іншою стороною. Таким чином, домоволодіння, придбане в період перебування сторін у шлюбі, тобто вона є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу домоволодіння є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині, а отже позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved