Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, посилаючись на те, що в квітні 1997 року їй стало відомо, що [PERSON] має намір продати належний йому на праві власності житловий будинок, розташований по [ADDRESS] вартістю 7 000 гривень, в зв'язку з чим, 28 квітня 1997 року вона уклала із [PERSON] в простій письмовій формі договір купівлі-продажу даного житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], при цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даного домоволодіння, зокрема, щодо ціни, передачі майна у власність, виготовлення документів на будинок, оформлення договору в нотаріальній конторі за спільні кошти. На підтвердження укладеної угоди від 28 квітня 1997 року нею було сплачено [PERSON] грошові кошти в сумі 7 000 гривень, про що свідчить розписка особисто написана [PERSON] Після сплати нею грошей, вона отримала ключі і документи на належне йому домоволодіння, зробила у ньому ремонт, стала в ньому проживати, користуючись присадибною земельною ділянкою, однак до цього часу договір купівлі-продажу належним чином не оформлено, оскільки [PERSON] помер [INFO] і спадкоємці його майна відсутні. Позивач вважає, що зі своєї сторони вона виконала всі покладені на неї обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатила всю обумовлену суму вартості житлового будинку, безперешкодно користується ним з 28 квітня 1997 року, а у зв'язку з вказаних причин неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння, при цьому відповідач - Жданівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області, як територіальна громада, що має право на дане майно за відсутності спадкоємців, в разу визнання спадщини відумерлою, не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між нею та [PERSON] укладено та вона з часу купівлі даного будинку проживає в ньому, однак нотаріально його посвідчити не має змоги, тому вона вимушена звернутись з даним позовом до суду і просить визнати за нею право власності на даний житловий будинок по праву набувальної давності, так як вона безперешкодно, відкрито користується ним, придбала його добросовісно, проживає в ньому з 28 квітня 1997 року. Представник позивача - адвокат [PERSON], що діє на підставі угоди про представництво клієнта адвокатом від 05 грудня 2014 року (а.с. 3, 4), в судове засідання не з'явилась, до суду надала заяву (а.с. 15), згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. а справу розглянути в її відсутність. Представник відповідача в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з'явився, до суду надано заяву (а.с. 17), згідно якої позовні вимоги визнали, не заперечують щодо їх задоволення, просять справу розглянути в їх відсутністю. З цих підстав суд вважає можливим ухвалити судове рішення згідно ст. 174 ЦПК України, а також відповідно до ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В квітні 1997 року позивачу [PERSON], [INFO] (а.с. 5) стало відомо, що [PERSON] має намір продати належний йому на праві власності житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (а.с. 6, 7, 8, 9-11), в зв'язку з чим, 28 квітня 1997 року вона уклала із [PERSON] в простій письмовій формі договір купівлі-продажу даного житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], при цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даного домоволодіння, зокрема, щодо ціни, передачі майна у власність, виготовлення документів на будинок, оформлення договору в нотаріальній конторі за спільні кошти. На підтвердження укладеної угоди від 28 квітня 1997 року позивачкою було сплачено [PERSON] грошові кошти в сумі 7 000 гривень, про що свідчить розписка особисто написана [PERSON] (а.с. 12). Після сплати грошей, позивачка отримала ключі і документи на належне [PERSON] домоволодіння, зробила у ньому ремонт, стала в ньому проживати, користуючись присадибною земельною ділянкою, однак до цього часу договір купівлі-продажу належним чином не оформлено, оскільки [PERSON] помер [INFO] і спадкоємці його майна відсутні (а.с. 6). Позивач вважає, що зі своєї сторони вона виконала всі покладені на неї обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатила всю обумовлену суму вартості житлового будинку, безперешкодно користується ним з 28 квітня 1997 року, а у зв'язку з вказаних причин неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння, при цьому відповідач - Жданівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області, як територіальна громада, що має право на дане майно за відсутності спадкоємців, в разу визнання спадщини відумерлою, не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між позивачкою та [PERSON] укладено та позивачка з часу купівлі даного будинку проживає в ньому (а.с. 6, 16), однак нотаріально його посвідчити не має змоги, тому позивачка звернулась з даним позовом до суду і просить визнати за нею право власності на даний житловий будинок по праву набувальної давності, так як вона безперешкодно, відкрито користується ним, придбала його добросовісно, проживає в ньому з 28 квітня 1997 року (а.с. 1, 2). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно вимог ст. 207 ЦК України, передбачено спрощену форму укладення правочинів, де правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Згідно ст. 209 ЦК України /Нотаріальне посвідчення правочину/, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України. З 01 січня 2013р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину про відчуження нерухомого майна, що співпадає з думкою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеною у своєму листі «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013р. № 24-150/0/4-13. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення, а тому розглядаючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, суд виходить з положень ч. 2 ст. 220 ЦК України. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. ст. 18, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. № 1952-IV, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили. В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт із-за вказаних вище причин неможливості нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу, а також факт користування та володіння позивачем більш ніж протягом 17 років житловим будинком по [ADDRESS]. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, враховуючи, що сторони домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу та відбулось повне його виконання, але неможливо нотаріально посвідчити договір, позивач набула права власності на житловий будинок за набувальною давністю, тому суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов, оскільки згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: approved