Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання права власності на домоволодіння. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником домоволодіння [ADDRESS], починаючи з 1970 року. У 2015 році він звернувся п до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округ для посвідчення правочину щодо розпорядження належним домоволодінням. Однак, як йому стало відомо в інвентарізаційній справі КП ДБТІ відсутні відомості щодо реєстрації права власності за ним на спірне домоволодіння. Набуття права власності позивачем на домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] підтверджується наступним. Так, рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 25.02.1970 року прийнято рішення № 8996 про узаконення житлового дому в спірному домоволодінні. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.1970 року за ним визнано право власності на спірне домоволодіння. У подальшому ним було здійснено добудови до даного домоволодіння. Рішенням Ленінської районної ради народних депутатів від 14.12.1990 року № 651/78 було прийнято рішення про затвердження акту приймання в експлуатацію житлового будинку А-1 з 4-х кімнат, житловою площею 42.4 кв.м. корисною площею 57.6 кв.м. літня кухня Б, сараїв В.Г. вбиральня Д, Позивач вважає, що право власності виникло у нього внаслідок його особистої участі та власних витрат на будівництво вищевказаного нерухомого майна, тому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS], який складається із житлового будинку А-1,загальною площею 68.0кв. житловою площею 42.4 кв.м. Б. літня кухня, В.Ж.З.И. К,Л. сараї, М, навіс.№ 1-14, 1 споруди. Представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнає та просить в їх задоволенні відмовити. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно довідки КП « Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 23.10.2014 року № 11789, в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою [ADDRESS]. (а.с.10). Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 25.02.1970 року № 8996 узаконено житловий будинок в домоволодінні [ADDRESS] з земельною ділянкою , площею 527 кв.м. (а.с.12). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 1970 року визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS].(.а.с. 22). Вищезазначене домоволодіння складається з житлового будинку А-1,загальною площею 68.0кв. житловою площею 42.4 кв.м. Б. літня кухня, В.Ж.З.И. К,Л. сараї, М, навіс.№ 1-14, 1 споруди. Зазначений житловий будинок та господарські будівлі згідно Акту державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, були прийняті в експлуатацію, що затверджено рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська № 651/78 від 14.12.1990 року.( а.с. 13-19). Однак, дане рішення не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Положеннями ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ч.3 ст.375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до Постанови КМУ від 09.09.2009р. № 1035р. «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до 05.08.1992р. при наявності Висновку про технічний стан (будівлі)не потребують додаткових актів введення в експлуатацію. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою - державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. У відповідності з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), де вказано, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Враховуючи вищевикладені правові норми та те, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи , які вказують на наявність спору між сторонами , суд вважає за можливе в задоволені позовну вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed