Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 25.07.1981 року по 18.06.2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від цього шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей- сина [PERSON] [INFO] та дочку [PERSON] [INFO], у період шлюбу вони з відповідачкою вступили в ЖБК та шляхом сплати за рахунок спільних коштів відповідних внесків набули у власність квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на відповідача, орієнтовна вартість квартири 300 000 грн., також за спільні кошти вони придбали ряд речей домашнього вжитку, а саме: пральну машину «Ауріка» /2000 року/ вартістю 600 грн., три люстри /1999 року/ -450 грн. /по 150 грн. кожна/, торшер-тюльпан /2001 року/-500 грн., два телевізори «Витязь» /2003 року/ - по 500 грн. кожний, спальний гарнітур виробництва Німеччини /1990 року/, що складається з 2-спального ліжка, 2-х тумб, 6-ти дверної шафи з антресолями, трюмо - 2000 грн., комп'ютер «Дюрон» /2000 року/-800 грн., принтер кольоровий /2000 року/ -300 грн., музичний центр «Панасонік» /2000 року/ -700 грн., комп'ютерний стіл /2005 року/ -500 грн., стінка для вітальні «Жанна» /1990 року/ -1000 грн., стіл-тумба під телевізор /2003 року/ -500 грн., диван розкладний з 2-ма кріслами /1990 року/ -500 грн., обідній стіл з 4-ма стільцями -350 грн., до осені 2011 року він мав вільний доступ до квартири і до спільного майна, а восени 2011 року відповідач повідомила йому про розірвання шлюбу між ними і заборонила йому та сину користуватись квартирою, а тому вони змушені були переїхати проживати до гуртожитку, питання про поділ майна між ними не вирішено. Позивач просив суд поділити між ним та відповідачкою майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому та визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 150 000 грн., пральну машину «Ауріка» /2000 року/ вартістю 600 грн., одну люстру /1999 року/ -150 грн. , торшер-тюльпан /2001 року/-500 грн., один телевізор «Витязь» /2003 року/ - 500 грн., комп'ютер «Дюрон» /2000 року/-800 грн., принтер кольоровий /2000 року/ -300 грн., музичний центр «Панасонік» /2000 року/ -700 грн., стіл-тумба під телевізор /2003 року/ -500 грн., диван розкладний з 2-ма кріслами /1990 року/ -500 грн., всього майна на суму 154 550 грн.; виділити відповідачці та залишити їй у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 150 000 грн., ., дві люстри /1999 року/ -300 грн. один телевізор «Витязь» /2003 року/ - 500 грн., спальний гарнітур виробництва Німеччини /1990 року/, що складається з 2-спального ліжка, 2-х тумб, 6-ти дверної шафи з антресолями, трюмо - 2000 грн., комп'ютерний стіл /2005 року/ -500 грн., стінка для вітальні «Жанна» /1990 року/ -1000 грн., обідній стіл з 4-ма стільцями -350 грн., всього майна на суму 154 650 грн. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги , виключивши з розподілу спільного майна подружжя торшер-тюльпан та обідній стіл з 4-ма стільцями, в решті - позов підтримав. Відповідач позов визнала частково, звернулася до суду з зустрічним позовом мотивуючи тим, що за час перебування в шлюбі вони придбали спільне майно, але в 2007 році [PERSON] виселився з квартири і забрав все своє особисте майно та значну частину спільного майна, за цей період без її згоди він продав чотири їхніх спільних автомобілі, гараж та багато іншого спільного майна, оскільки мав значні борги, майно, на яке він вказав в своєму позові, або продано разом з гаражем, або прийшло в непридатний стан і було викинуте, тому спільних речей домашнього вжитку на даний час не існує. В період перебування в шлюбі вона стала членом ЖБК «Учитель» з метою придбання квартири вартістю 10291 крб., пайові внески стала сплачувати з 1983 року, повністю сплатила в 1993 році, за її особисті кошти було сплачено 6576,90 крб., що складає 64 % від загальної вартості квартири або 3/5 її частини, що вона вважає її особистою власністю, спільними коштами ними було сплачено лише 3714,10 крб., що становить 36 % від вартості квартири. Відповідач просила суд визнати її особистою приватною власністю 3/5 частини квартири [ADDRESS] вартістю 180 000 грн., визнати спільною сумісною власністю подружжя 2/5 частини вказаної квартири вартістю 120 000 грн., розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/5 частину квартири вартістю 60 000 грн., визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину даної квартири вартістю 60 000 грн. За ухвалою суду від 21.07.2014 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Позивач [PERSON] зустрічний позов не визнав. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали даної справи, матеріали цивільної справи № 2-5011/2010, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.07.1981 року, від якого мають двох повнолітніх дітей- сина [PERSON] [INFO] та дочку [PERSON] [INFO], що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.12/, поясненнями сторін. На підставі заочного рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.06.2010 року шлюб між сторонами по справі розірвано, що слідує з копії цього рішення /а.с.13/. В судовому засіданні було встановлено, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони набули у власність наступне майно: квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на відповідача, вартістю 300 000 грн., речі домашнього вжитку, а саме: пральну машину вартістю 150 грн., дві люстри по 75 грн. кожна, два телевізори «Витязь» та «Електрон» по 500 грн. кожний, спальний гарнітур виробництва Німеччини, що складається з 2-спального ліжка, 2-х тумб, 6-ти дверної шафи з антресолями, трюмо -1200 грн., комп'ютер «Дюрон» - 800 грн., принтер кольоровий -300 грн., музичний центр «Панасонік» -450 грн., комп'ютерний стіл -300 грн., стінка для вітальні «Жанна» -800 грн., стіл-тумба під телевізор -300 грн., диван розкладний з 2-ма кріслами - 300 грн., всього на суму 5750 грн. Обсяг і вартість саме цього майна встановлено в судовому засіданні за погодженням сторін. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. А за ч.2 цієї статті об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором /ст.70 СК України/. За ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно рекомендацій, викладених в п.24 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За ч.ч.1,3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. В п.30 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 вказується на те, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що в 2007 році [PERSON] виселився з квартири і забрав все своє особисте майно та значну частину спільного майна, за цей період без її згоди він продав чотири їхніх спільних автомобілі, гараж та багато іншого спільного майна, оскільки мав значні борги, але вимоги щодо включення до розподілу майна, відчуженого позивачем, або його вартості, вона не висувала, жодних доказів з цього приводу суду не надавала. Не приймаються судом до уваги і посилання відповідача на те, що майно, на яке вказав [PERSON] в своєму позові, або продано разом з гаражем, або прийшло в непридатний стан і було викинуте, оскільки в судовому засіданні з пояснень обох сторін встановлено, що вказане вище в рішенні спільне майно подружжя дійсно було набуте сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, все це майно було у квартирі [ADDRESS], а жодних доказів з приводу того, що це майно було викинуте або вивезене позивачем, суду не надано. Відповідач посилалася також н те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про поділ майна, оскільки їхній шлюб розірвано в 2010 році. Так, за ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З матеріалів цивільної справи № 2-5011/2010, яка оглядалася в судовому засіданні, вбачається, що з позовом про розірвання шлюбу звернулася до суду [PERSON] 14.04.2010 року, докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи відсутні, докази того, що відповідач отримував копію заочного рішення суду, в матеріалах справи також відсутні. А з медичних документів Таращанської центральної районної лікарні Київської області /а.с.44-45/, пояснень позивача слідує, що з жовтня 2009 року по жовтень 2011 року він змушений був проживати в с. Лука Таращанського району та доглядати матір [PERSON], яка за станом здоров'я потребувала постійного стороннього догляду. Цих обставин відповідач не оспорювала. Отже, жодних належних доказів того, що позивач дізнався про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою в 2010 році, суду не було надано, крім того, позивач по даний час зареєстрований за адресою : [ADDRESS]. А тому суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності тривалістю у три роки для звернення до суду з позовом про поділ майна, доказів того, що між сторонами спільне майно було поділено за усною домовленістю, до суду також не надано. Отже, суд вважає, що вимоги про поділ майна, а саме: речей домашнього вжитку, за первісним позовом підлягають до задоволення. При поділі майна суд виходить з рівності часток подружжя, при вартості цього майна - 5750 грн., як вказано вище в рішенні, вартість частки кожного з подружжя буде становити 2875 грн. Таким чином, у власність позивача суд вважає за можливе виділити пральну машину вартістю 150 грн., одну люстру - 75 грн., телевізор «Витязь» - 500 грн. комп'ютер «Дюрон» - 800 грн., принтер кольоровий -300 грн., музичний центр «Панасонік» -450 грн., стіл-тумба під телевізор -300 грн., диван розкладний з 2-ма кріслами - 300 грн., всього на суму 2875 грн. У власність відповідачки суд вважає за можливе виділити одну люстру вартістю 75 грн., телевізор «Електрон» - 500 грн., спальний гарнітур виробництва Німеччини, що складається з 2-спального ліжка, 2-х тумб, 6-ти дверної шафи з антресолями, трюмо -1200 грн., комп'ютерний стіл -300 грн., стінка для вітальні «Жанна» -800 грн., всього на суму 2875 грн. Щодо поділу між сторонами квартири по [ADDRESS] вартістю 300 000 грн., то суд виходить з наступного. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2011 року право власності на вказану вище квартиру зареєстровано на ім'я [PERSON], підставою видачі свідоцтва є рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 18.03.1996 року № 82, що слідує з копії цього свідоцтва /а.с.32/ та копії довідки КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 28.05.2014 року /а.с.38/. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, відповідач просила суд визнати її особистою приватною власністю 3/5 частини квартири [ADDRESS] вартістю 180 000 грн., визнати спільною сумісною власністю подружжя 2/5 частини вказаної квартири вартістю 120 000 грн., розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/5 частину квартири вартістю 60 000 грн., визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину даної квартири вартістю 60 000 грн., оскільки за її особисті кошти сплачено пайові внески на суму 6576,90 крб. від загальної суми пайових внесків -10291 крб. Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Учитель» від 29.06.2011 року /а.с.61/, яку видано на ім'я [PERSON] як власника квартири [ADDRESS], станом на 1993 рік виплачено внески на суму 10291 крб., заборгованість відсутня. З досліджених в суді доказів вбачається, що на ім'я [PERSON] /дошлюбне прізвище відповідачки/ було відкрито рахунок в ощадній касі № 2876/03 м. Тараща на суму вкладу 3400 крб. 82 коп., в 1984 році цей вклад нею переоформлено на прізвище [PERSON] в ощадну касу № 211/027 м. Біла Церква, що вбачається з копій ощадних книжок /а.с.62-63/. З цього рахунку знято 80 крб. , залишок вкладу склав 3320 крб. 82 коп., вклад поповнювався за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а 13.12.1991 року з рахунку знято 5776 крб. 90 коп. на погашення ссуди на користь ЖБК «Учитель», про що є запис в самій ощадній книжці /а.с.69-70/, це також підтверджується копією квитанції ощадної каси /а.с.71/. Оригінали цих документів оглядалися в судовому засіданні. Відповідач посилається на те, що вказану суму пайового внеску -5776,90 крб. сплачено за її особисті кошти. Але суд вважає, що особистими коштами відповідачки є кошти на суму 3320 крб.82 коп., які були на її рахунку до шлюбу з позивачем, а внесена на рахунок заробітна плата відповідачкою під час шлюбу не є її особистою власністю, оскільки за приписами ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Не визнає суд і особистою приватною власністю [PERSON] пайовий внесок в ЖБК «Учитель» на суму 800 крб. згідно квитанції від 25.03.1988 року /а.с.66/. Як пояснила відповідач, в той час вони з чоловіком перебували за кордоном, а ці кошти сплачувала її мати. Але квитанцію оформлено на ім'я [PERSON], кошти сплачувалися в той час, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, безспірних доказів того, за рахунок яких саме коштів сплачено цю суму, суду не було надано, але виходячи з презумпції права власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу, ці кошти суд визнає спільною сумісною власністю подружжя. За ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, пайові внески за спірну квартиру в сумі 10291 крб. сплачено частково за рахунок особистих коштів відповідачки на суму 3320 крб.82 коп., доказів на спростування цього висновку позивачем [PERSON] надано не було. А тому частка відповідачки, що є її приватною власністю, становить від загальної суми пайового внеску 32 % або 1/3 частину квартири, тоді 2/3 частини квартири є спільною сумісною власністю сторін, а виходячи з рівності часток подружжя, це по 1/3 частині квартири частка кожного. Отже, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/3 частину спірної квартири, а за відповідачкою - право власності на 2/3 частини квартири, при цьому суд не вбачає необхідності зазначати в резолютивній частині рішення про визнання особистою приватною власністю відповідачки 1/3 частини квартири та про визнання за нею права власності на 1/3 частину вказаної квартири, як частку в спільному майні подружжя, оскільки ці обставини встановлені судом і на них вказано в мотивувальній частині рішення суду, а в резолютивній частині рішення суд зазначає кінцеві висновки по суті позовних вимог.

Outcome: partial