Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Позивач \~звернувся \~до суду з вищеназваним позовом і просить суд стягнути з відповідача на його користь 99826,73 грн. заборгованості по договору позики від 20 червня 2013 року, з яких 71653,80 грн. основного боргу, що станом на 30.11.2015 року еквівалентно сумі 3000 доларів США по курсу НБУ на вказану дату 23,8846 грн. за 1 долар США, 24071,75 грн. проценти за користування чужими грошима за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року на рівні облікової ставки Національного банку України та 4101,18 грн. в рахунок 3% річних від простроченої суми за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року, а також стягнути з відповідача судові витрати. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належно, про причини неявки суд не повідомили, проте представник позивача надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час, день та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи позицію представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що 20 червня 2013 року між сторонами по справі фактично було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 3000 (три тисячі) доларів США, а відповідач підписав розписку, про те, що одержав у позивача 3000 (три тисячі) доларів США і зобовязується повернути отриману суму коштів до 01.01.2014 року. Проте в обумовлений в розписці строк відповідач не повернув позивачу кошти в розмірі 3000 (три тисячі) доларів США, чим відмовився від добровільно взятих на себе договірних зобовязань, чим порушує вимоги ст.ст. 525, 526 ЦК України. В звязку з тим, що відповідачем не виконуються вищезазначені договірні зобовязання позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 20 червня 2013 року в сумі 99826 (девяносто девять тисяч вісімсот двадцять шість) гривень 73 копійки, з яких 71653 (сімдесят одна тисяча шістсот пятдесят три) гривні 80 копійок основного боргу, що станом на 30.11.2015 року еквівалентно сумі 3000 доларів США по курсу НБУ на вказану дату 23,8846 грн. за 1 долар США, 24071 (двадцять чотири тисячі сімдесят одна) гривня 75 копійок проценти за користування чужими грошима за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року на рівні облікової ставки Національного банку України та 4101 (чотири тисячі сто одна) гривня 18 копійок в рахунок 3% річних від простроченої суми за період з 01.01.2014 року по 30.11.2015 року, а також стягнути з відповідача судові витрати. Указані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні: розписки відповідача від 20.06.2013 року, з якої видно, що відповідач позичив у позивача 3000 (три тисячі) доларів США, які зобовязався повернути до 01 січня 2014 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України \~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 3000 (три тисячі) доларів США і зобовязався повернути отриману суму коштів до 01.01.2014 року. Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики. Указані правила в цілому спрямовані на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів та порядок їх сплати не визначався. Таким чином, проценти, передбачені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за договором позики нараховуються до моменту повного повернення запозичених грошових коштів та виконання всіх передбачених договором грошових зобовязань. За загальними правилами ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти, на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Як розяснено в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмір 998,27 грн..

Outcome: approved