Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни, про визнання недійсними договорів дарування квартири [ADDRESS] ; стояночного місця № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; автомобілю KIA Sportage, реєстраційний номер [NUMBER] , які були укладені між позивачем та [PERSON] Також просить повернути сторони в первісний стан, шляхом виключення відомостей з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не мав наміру передавати своє майно сину, а договори дарування були складені «про людське око» без наміру реального настання правових наслідків. Підставою для визнання недійсними договорів є те, що волевиявлення дарувальника суперечило його внутрішній волі. Позивач вказує, що майно було подароване сину з метою надання звітності, для його збереження та уникнення зазіхань на майно жінки з якою позивач проживав на той час. Втім, після оформлення майна на сина, останній перестав спілкуватися з батьком, продав авто позивача без його відома та, на думку позивача, чекає його смерті. Вказує, що все його майно мало перейти сину після його смерті на підставі заповіту, а не так як вийшло. Ухвалою суду від 03.05.2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 04.06.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 17.07.2019 року. У зв`язку з неявкою відповідача у підготовче засідання 17.07.2019 року розгляд справи було відкладено на 03.09.2019 року. [PERSON] звернувся до Одеського апеляційного суду за апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про відкриття провадження у справі. За результатами розгляду апеляційної скарги Постановою Одеського апеляційного суду від 29.10.2019 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року залишена без змін. Справа повернулася до Приморського районного суду м. Одеси 19.11.2019 року та була призначена до розгляду на 21.01.2020 року. До суду 20.01.2020 року надійшов відзив представника [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву відзначено, що після укладення договору дарування відповідач змінив замки в квартирі та тамбурі, відповідач звернувся до ОСББ з метою переоформлення документів на своє ім`я та видав довіреність на ім`я позивача, щоб він займався документами. Стояночним місцем відповідач також користується, сплачує витрати за його обслуговування та вступив в члени ОСББ «Морська гармонія». Відповідач вказує, що посилання позивача на те, що його волевиявлення суперечило його внутрішній волі, що є надуманим, адже позивач є юридично обізнаною людиною. Після смерті дружини позивача та матері відповідача, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь позивача, тобто не хотів отримати їх майно. Якби позивач хотів, щоб відповідач отримав майно лише після смерті, то оформив би інші договори, втім [PERSON] наполягав саме на укладення договорів дарування. У підготовчому засіданні 21.01.2020 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначене на 03.03.2020 року. Ухвалою суду від 21.01.2020 року вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення заборони всім фізичним та юридичним особам вчиняти будь-які дії, що спрямовані на відчуження квартири [ADDRESS] , стояночне місце [ADDRESS] , автомобіль марки КІА, модель SPORTAGE, тип - легковий універсал-В, 2013 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . До суду 06.02.2020 року надійшла відповідь на відзив [PERSON] , згідно якого вказує, що сторони є найближчими родичами, тому справжні їхні особисті і майнові відносини не обов`язково відповідають зазначеному в офіційних документах, відповідач як і позивач є юридично обізнаною людиною, у позивача відсутнє інше житло, ніж подарована квартира, відповідач створив перешкоди позивачу у користуванні квартирою, скориставшись його відсутністю змінив замки , заселився та вивіз частину майна, а справжньою метою відповідача було отримання спадщини після смерті матері в обхід норм спадкового права. Помилка позивача щодо природи правочинів полягає в надмірній довірі своєму сину, а тому розуміння правочинів як фіктивних, без настання при житті будь-яких наслідків. В результаті проведених дій в підготовчому засіданні 03.03.2020 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 31.03.2020 року. У судове засідання 31.03.2020 року учасники справи не з`явилися, на території України введено карантин, розгляд справи відкладено на 30.04.2020 року. У зв`язку з неявкою учасників справи та введеним карантином судове засідання призначене на 30.04.2020 року було відкладено на 01.07.2020 року. У судовому засіданні 01.07.2020 року представник позивача просив відкласти розгляд справи у зв`язку з хворобою позивача, який не може доставити свідків, клопотання було задоволено, наступне засідання призначено на 22.07.2020 року. У судовому засіданні 22.07.2020 року було допито свідків [PERSON] , [PERSON] та задоволено клопотання представника відповідача про відкладення, наступне засідання призначене на 17.08.2020 року. У судовому засіданні 17.08.2020 року позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача - Гайдай Я.Ф. заперечувала проти позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передав безоплатно в дарунок, а [PERSON] прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №10622 (т.1 а.с.13). В свою чергу, [PERSON] придбав вищевказану квартиру [ADDRESS] від забудовника, провів ремонт, вселився та проживає до теперішнього часу, сплачує всі внески до ОСББ, про що свідчить довідка №98 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шампанський 2/1» від 24.04.2019 року (т.1 а.с.56). 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передав безоплатно в дарунок, а [PERSON] прийняв у власність стояночне місце № [NUMBER] , загальною площею 14,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №10623 (т.1 а.с.15). 27.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування автомобіля марки KIA модель SPORTAGE, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №1095 (т.1 а.с.58). [PERSON] 29.12.2017 року довіреністю уповноважив [PERSON] розпоряджатися належним йому автомобілем марки KIA модель SPORTAGE, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за №11053 (т.1 а.с.18). 10.01.2020 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, як співвласника багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довіреність посвідчена головою правління ОСББ «Шампанський 2/1» [PERSON]. (т.1 а.с.178). Згідно квитанцій вбачається, що [PERSON] сплатив за послуги з користування природного газу в квартирі [ADDRESS] за лютий 2020 року (т.1 а.с.245), за послуги з користування електричною енергією за грудень 2019 року (т. 1 а.с247), за травень 2019 року (т.1 а.с.248). Наявність такої довіреності та сплата витрат за житлово-комунальні послуги не свідчить про те, що [PERSON] залишився проживати в подарованій квартирі. Дійсно, 18.12.1995 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (т.1 а.с.20). З показань свідка [PERSON] , яка є головою ОСББ «Шампанський 2/1» вбачається, що [PERSON] оплачує всі комунальні послуги по довіреності сина. На запитання представника позивача [PERSON] «чи переїхав син в квартиру» вказала, що вона не знає. Свідок [PERSON] відзначив, що знайомий зі сторонами та має з ними нормальні стосунки. По суті спору вказав, що він займається фінансовими питаннями утримання паркінгу по домовленості з [PERSON] . Від голови ОСББ він випадково дізнався, що власником стояночного місця став син [PERSON] та після знайомства з [PERSON] свідок дізнався, що всі домовленості продовжуються. Судом не приймаються до уваги надані позивачем виписки щодо наявності захворювань (т.1 а.с.21-42), як такі що не стосуються предмету доказування. Також суд не приймає до уваги докази, що стосуються продажу автомобіля KIA VENGA, державний номер [NUMBER] , оскільки такий автомобіль не був предметом оскаржуваних договорів дарування. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що сторони виконали умови договорів дарування, передавши та отримавши майно, що було предметом договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Щодо посилання позивача як на підставу своїх вимог про визнання договору дарування недійсним на те, що зазначений договір укладений під впливом помилки, то суд виходить з такого. Правовідносини, пов`язані із вказаними підставами визнання договору недійсним, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування [PERSON] помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач та його представник не надали суду жодних доказів. Крім того, сам позивач вказуючи, що договори було укладено для вигляду, тобто «про людське око» розумів природу вчиненого договору, як договору дарування, що був укладений так і того договору, який має на увазі позивач. Водночас, в договорах дарування відзначено, що сторони стверджують, що договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Таким чином, звернення сторін до нотаріуса з приводу укладення договору дарування, яким позивачеві роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов договору дарування, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване на укладення договору дарування саме на тих умовах, які він містить, доказів зворотного суду представлено не було. Наявність заповіту на ім`я сина [PERSON] не перешкоджало укладенню договорів дарування. Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що позовні вимоги є обґрунтованими. Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що вона має істотне значення, також, що умови договорів дарування не були виконані сторонами, та беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані наявними у матеріалах справи доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed