overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання за нею права власності на спадкове майно після смерті її чоловіка на житловий будинок [ADDRESS] та дві земельні ділянки, заборонити співвідповідачу [PERSON] здійснювати будівництво на спадковій землі. Свої вимоги заявниця обґрунтовували відсутністю у неї відповідних правовстановлюючих документів на будинок та земельні ділянки, які фактично знаходиться у відповідачів. В судовому засіданні позивач вимоги свого позову підтримала в повному обсязі. Відповідачі та їх представник не заперечували проти спадкових прав позивача щодо майна її померлого чоловіка. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкоємців). Згідно з положеннями ст.ст.1218, 1258, 1261, ч.5 ст.1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. З огляду спадкової справи № 147/2014 до майна померлого 28 січня 2014 року [PERSON] вбачається, що на його смерті йому належали на праві власності ? частина житлового будинку [ADDRESS] (договір дарування від 21.12.2004 року) та дві земельні ділянок площею, відповідно, 0,2000 га, кадастровий № 3221488601:01:001:0036, для ведення особистого селянського господарства, та 0,125 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 3221488601:01:001:0035, в [ADDRESS] (державні акти на право власності серії ЯЙ № 923742 та № 923743 від 29 грудня 2012 року). Крім того, спадкоємцями першої черги є позивач, як дружина померлого, та відповідач [PERSON] - його мати. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач має право на успадкування після смерті її чоловіка [PERSON] Визнати 3/8 частині житлового будинку [ADDRESS] та ? частині від кожної із двох земельних ділянок площею, відповідно, 0,2000 га, кадастровий № 3221488601:01:001:0036, для ведення особистого селянського господарства, та 0,125 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий 3221488601:01:001:0035, в [ADDRESS]. Суд задовольняє вимоги позову частково оскільки вимоги до відповідача [PERSON] є передчасними та в суді недоведеними. На підставі наведеного та

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами, про визнання за ним права на майновий пай з пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства імені Чкалова в с. Шатура Ніжинського району розміром 11 081 гривень, або 0,2622% в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. В позові зазначив, що 26 червня 1994 року померла [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, до якого зокрема входить спірний майновий пай. Позивач, як спадкоємець першої черги спадщину після смерті спадкодавця прийняв, шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви. 15 січня 2007 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. Маючи намір оформити свої спадкові права на майновий пай, який входить до складу спадщини, позивач звернувся до нотаріуса але отримав 06 жовтня 2016 відмову, з тих підстав, що свідоцтво про право власності на майновий пай було видано Шатурською сільською радою 24 липня 2001 року, тобто після смерті [PERSON] Просив позов задовольнити і визнати за ним право власності на майновий пай. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився надавши заяву про підтримання вимог та розгляд справи в його відсутність. Відповідач представник Шатурської сільської ради в судове засідання не зявився, надіславши заяву в якій визнав позовні вимоги і просив розглянути справу в його відсутність. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Свідоцтвом про народження підтверджується, що матірю [PERSON] є [PERSON] (а.с. 6). Згідно свідоцтва про смерть (а.с. 7 ) [PERSON] померла 26 червня 1994 року. До складу спадкового майна спадкодавця належить майновий пай з пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства імені Чкалова в с. Шатура розміром 11 081 гривень, або 0,2622%, що підтверджується свідоцтвом ЧННЖ №016164 (а.с. 8). Як вбачається з спадкової справи № 550/2006, заведеної Ніжинською районною державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON] спадщину прийняв [PERSON], якому 15 січня 2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади та компенсаційні виплати(а.с. 10). Постановою державного нотаріуса Другої Чернігівської нотаріальної контори 06 жовтня 2016 року (а.с. 9) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майновий пай зважаючи на те, що свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) виданий після смерті спадкодавця. З огляду на викладене та досліджених доказів, позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню суд вважає, що позивач вправі в порядку захисту своїх спадкових прав у судовому порядку вимагати визнання за ним права власності на майновий пай з пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства імені Чкалова в с. Шатура Ніжинського району, який при житті належав спадкодавцю [PERSON].

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання за ним право власності в порядку спадкування за законом на будинок [ADDRESS] після смерті [INFO] його рідного брата [PERSON] через відсутність у нього правовстановлюючих документів на зазначену нерухомість. Сторони по справі в судове засідання не з'явилися, від них надішли заяви про підтримання та визнання вимог позову та розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок спадкування, в тому числі, за законом, передбачений положеннями Глав 84 і 86 ЦК України. Як вбачається з положень ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняти його судом. З огляду матеріалів цивільної справи вбачається, що права власності померлого [INFO] [PERSON] на будинок [ADDRESS] підтверджуються архівною довідкою КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» № 506 від 3.12.2013 року, у відповідності до якої, на підставі рішення Васильківської районної ради народних депутатів № 261 від 19 червня 1990 року він отримав свідоцтво про право власності від 15 вересня 1990 року. Таким чином, визнання органу місцевого самоврядування - Лосятинською сільською радою, вимог позивача про визнання за позивачем прав власності на житловий будинок [ADDRESS] не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, суд приймає таке визнання органом місцевого самоврядування зазначеного цивільного позову. На підставі та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з вимогами про повернення позики, покликаючись на те, що 14.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав від нього гроші готівкою в сумі 2600 грн. Згідно розписки відповідач зобов'язувався повернути борг терміном до 01.05.2015 року, однак своїх зобов'язань не виконав та на письмові попередження позивача не реагує. Просив позов задовольнити, стягнути суму заборгованості у повному обсязі та судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 14.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав від нього гроші готівкою в сумі 2600 грн. На підтвердження укладення договору позики відповідачем було складено розписку. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов?язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення, а саме стягнути на користь [PERSON] ([NUMBER]) з [PERSON] ([NUMBER]) грошові кошти в сумі 2600,00 грн. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. Витрати на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки позивачем не додано до матеріалів справи договору чи ордеру на ведення справи від адвоката і немає розрахунку робочого часу на складання процесуальних документів для позивача.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 17 траня 2019 року позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» було частково задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 924, 37 грн., та судовий збір в сумі 4,92 грн. Але як було з`ясовано, в даному рішення не було вирішено питання судових витрат, що поніс відповідач на правову дороги, що складає 700 грн. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно квитанції відповідач сплатив 700 грн. за правову допомогу (а.с.96). Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольнив частково на 2,13 %, то з відповідача у відповідності до ст.\~141\~ЦПК України підлягають стягненню судові витрати понесені на правничу допомогу, пропорційно до задоволених /2,13%/, відмовлених /97,87 %/ вимог в сумі 685,09 грн. Суд, перевіривши матеріали справи вважає за доцільне винести додаткове рішення. А тому,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача за неналежне виконання ним умов договору № KV213NK004 від 15 січня 2013 року на довгострокову поставку автозапчастин заборгованість в сумі 91562,22 грн., а разом із застосуванням, передбачених договором штрафних санкцій, 142733,53 грн., а також судовий збір по зазначеній цивільній справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач вимогу позову також визнав в повному обсязі Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, при цьому суд враховує положення Пленуму Верховного Суду України Постанови №14 від 18 грудня 2009 року, що за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняти його судом. У зв'язку з наведеним суд вважає за можливим стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором, що складає 91562,22 грн., та штрафні санкції за його неналежне виконання в сумі 47838,72 грн., а всього на загальну суму 139400,94 грн. Разом з тим, суд задовольняє позов частково, через відмову у стягненні з відповідача суми пені в розмірі подвійної ставки Національного банку України в сумі 3332,59 грн., через недоведеність позивачем зазначеної вимоги, а саме, через ненадання розміру подвійної ставки НБУ за період її стягнення та відповідного розрахунку. У відповідності до положень ст.88 ЦК України, разом із стягненням заборгованості з відповідача, у зв'язку з задоволенням позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню понесені останнім судові витрати у виді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1394 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з нею при її звільнені 17 вересня 2013 року з Київської міської психоневрологічної лікарні № 3. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, погодилися з розрахунком відповідача щодо розміру її середньоденного заробітку в сумі 175,42 грн. Представники відповідача вимоги позову, а саме щодо часу затримки виплати позивачеві всіх сум, що належать йому від підприємства при його звільнені, визнали, не заперечували проти їх задоволення, наполягали на визначені її середньоденного заробітку в сумі 175,42 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року, за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняти його судом. Порядок та умови виплати працівникові середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, визначений положеннями ст.116 КЗпП України. Приймаючи до уваги, що сторони визнають час затримки виплати позивачеві всіх сум, що належать йому від підприємства при його звільнені, що складає 13 днів та розмір її середньоденного заробітку в сумі 175,42 грн., визнання відповідачем вимог позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, таке визнання може бути прийнято судом, а вимоги позивача щодо стягнення відповідного середньоденного заробітку за час його затримки в сумі 2280,46 грн. підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.07.2011 року по 11.10.2012 року (день фактичної виплати зарплати). Вимоги позову мотивовані тим, що він працював на підприємстві відповідача з 13.03.2006 року по час звільнення 29.06.2011 року, та був звільненим на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ - скорочення штату працівників, але розрахунок при звільненні отримав лише 11.10.2012 року. Компенсація за затримку розрахунку при звільненні складає 15.004,44 грн., та була розрахована ним за період з липня 2011 року по жовтень 2012 року включно з кількості робочих днів за вказаний період та розміру середньоденної заробітної плати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог у повному об’ємі, просили постановити про справі заочне рішення. Відповідач про годину і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог діючого законодавства, про причину неявки суду не повідомив, у зв’язку з чим, визнаючи наявні матеріали про права і взаємостосунки сторін достатніми, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах з 13 березня 2006 року по 29.06.2011 року, що підтверджується матеріалами справи, зокрема копією трудової книжки та копією наказу № 48-к від 29.06.2011 року. Згідно наданої до матеріалів справи позивачем копії розрахункового листа, а також зробленого розрахунку заявлених позовних вимог, які не оспорені відповідачем, компенсація за затримку розрахунку при звільненні з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 46,31 грн., становить 15.004,44 грн. (46,31 грн. х 324 = 15.004,44 грн.). Відповідно до ст.117 Кодексу Законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки встановлений факт не проведення розрахунку з позивачем при його звільненні 29.06.2011 р. з підприємства до 11.10.2012 року, компенсація за затримку проведення розрахунку при звільненні підлягає до стягнення в судовому порядку. Згідно вимогам ст.88 ЦПК України, підлягає відшкодуванню з відповідача на користь держави судовій збір в сумі 243,60 грн. На підставі ст.116,117,237-1 Кодекс Законів про працю України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20 березня 2019 року позов [PERSON] було частково задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 2657 гривень. 29 копійок. Але як було з'ясовано, в даному рішення не було вирішено питання судових витрат. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, перевіривши матеріали справи вважає за доцільне винести додаткове рішення. А тому,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про усунення перешкод з боку відповідача у спілкуванні з малолітньою дитиною - [PERSON] [INFO], визначивши способи його участі у вихованні дитини. Позовні вимоги мотивуються тим, що відповідач по справі категорично не дозволяє та не дає реальної можливості позивачу бачитися, спілкуватися із власною дитиною, приймати участь у догляді за нею та у її вихованні. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні 17.07.2014 року проти позову заперечував через розбіжності в поглядах на виховання та утримання дитини. Судом встановлено, що спільна дитина сторін - [PERSON] [INFO], проживає з відповідачем, яка скоює перешкоди позивачу в спілкуванні з дитиною через розбіжності в поглядах на виховання та утримання дитини. Відповідно до висновку Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №01-05-1/1026 від 08.05.2014 року,орган опіки та піклування вважає доцільним визначити способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні сина - [PERSON], шляхом встановлення їх систематичних побачень в перший та третій тиждень місяця, у суботу та неділю з 10.00 до 18.00 годин у присутності матері. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, на підставі наведеного, суд вважає можливим позов задовольнити, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною, визначивши способи його участі у вихованні зазначеної дитини відповідно до пропозиції органу опіки та піклування.

Outcome: approved