Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 23.02.2016 року видана довіреність, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представниками з питань, повязаних з розпорядженням (продажем) за ціну та на умовах за їх розсудом належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ХОВ №003204, виданого Херсонським МРЕВ 29.01.2004 року, транспортним засобом марки ЗАЗ, моделі 110307, випуску 2003 року. Згідно зі змістом довіреності позивач надав їм право укладати договори щодо розпорядження даним транспортним засобом, проте не надав [PERSON] та [PERSON] право підпису цих договорів від його імені. У жовтні 2017 року коли позивач збирав документи для оформлення субсидії, він дізнався що [PERSON] уклала з ТОВ «[PERSON] Люкс» договір комісії №6547/17/001263 від 30.05.2017 року, відповідно до умов якого позивач в особі [PERSON] доручив ТОВ «[PERSON] Люкс» продати зазначений вище транспортний засіб за 22200 грн. У договорі та в акті прийому-передачі транспортного засобу [PERSON] поставила свій підпис за комітента, тобто за позивача, однак він довіреністю від 23.02.2016 року не уповноважував [PERSON] розписуватися від його імені. В подальшому ТОВ «[PERSON] Люкс» уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу №6547/17/001263 від 30.05.2017 року за 22200 грн. Грошові кошти від продажу транспортного засобу в розмірі 22200 грн. позивач не отримував. Вважає, що договори комісії та купівлі-продажу транспортного засобу №6547/17/001263 від 30.05.2017 року повинні бути визнані недійсними. У звязку з викладеним просить визнати недійсними договір комісії та договір купівлі-продажу транспортного засобу №6547/17/001263 від 30.05.2017 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2018 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачам було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Представником відповідача ТОВ «[PERSON] Люкс» надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування зазначив, що довіреністю від 23.02.2016 року [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON], незалежно один від одного, бути його представником в усіх установах та організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності з питань, повязаних з розпорядженням (продажем) за ціну та на умовах за їх розсудом належним [PERSON] автомобілем [NUMBER]. Для виконання довіреності повіреним надано, серед іншого, право на укладення будь-яких договорів, повязаних з відчуженням вказаного транспортного засобу. 30.05.2017 року між ТОВ «[PERSON] Люкс» та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] укладено договір комісії №6547/17/001263, відповідно до умов якого ТОВ «[PERSON] Люкс» зобовязалося за винагороду здійснити продаж транспортного засобу, який належав [PERSON], за бажаною ціною 22200,00 грн. Повноваження на укладення договору комісії повністю охоплюються довіреністю від 23.02.2016 року, яку видано [PERSON] [PERSON] На вказаному договорі комісії стоїть підпис [PERSON] саме як представника [PERSON], що спростовує посилання позивача на те, що [PERSON] розписалася за [PERSON]\~ Інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиви на позовну заяву суду не надали.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно з довіреністю від 23.02.2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] та/або [PERSON] представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах реєстрації транспортних засобів, Національній поліції України або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу марки ЗАЗ, моделі 110307, випуску 2003 року; …, укладати договори щодо розпорядження транспортним засобом, будь-які інші необхідні правочини, договори, цивільно-правові договори, договори страхування та інші щодо виконання цієї довіреності (визначаючи умови цих договорів на власний розсуд); …, керувати транспортним засобом; вчиняти всі інші юридично значимі дії, повязані з цією довіреністю. Довіреність видана строком на десять років та дійсна до 23.02.2026 року. 30.05.2017 року між представником [PERSON] [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Люкс» було укладено договір комісії №6547/17/001263, відповідно до умов якого комісіонер ТОВ «[PERSON] Люкс» зобовязався за дорученням комітента [PERSON] в особі [PERSON] за винагороду вчинити необхідні дії для продажу транспортного засобу або її складової частини ЗАЗ 110307, 2003 року випуску. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №6547/17/001263 від 30.05.2017 року, укладеного між ТОВ «[PERSON] Люкс» та [PERSON], останньому передано у власність транспортний засіб марки ЗАЗ, моделі 110307, 2003 року випуску. Ціна транспортного засобу складає 22200,00 грн.\~\~\~ Проте, позивач зазначає, що договір комісії №6547/17/001263 від 30.05.2017 року та договір купівлі-продажу транспортного засобу №6547/17/001263 від 30.05.2017 року повинні бути визнані недійсними, оскільки він не уповноважував довіреністю від 23.02.2016 року [PERSON] правом підпису від його імені. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2\~ постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. За змістом п. 7\~ постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину. За положеннями статтею 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторонами при укладені договору комісії та купівлі-продажу транспортного засобу №6547/17/001263 від 30.05.2017 року було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, передбачених ст. 203 ЦК України, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, чч.1, 2 ст. 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Позивач [PERSON] враховуючи вимоги ст. 249 ЦК України наділений правом скасувати довіреність від 23.02.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та/або [PERSON] представляти його інтереси, однак цим право не скористався. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed