Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстрована відповідач. Відповідач у квартирі не проживає понад 11 років, оплату за комунальні послуги, які нараховуються на неї, не здійснює. Реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача як власника. Просить усунути перешкоди у користуванні власністю та зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради зняти відповідача з реєстрації. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб - сайті Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вислухав пояснення позивача, покази свідка [PERSON], дослідив письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як видно із витягу із протоколу №8 від 12 серпня 2015 року засідання громадської комісії з житлових питань виконкому Інгулецької районної у місті ради змінено договір найму на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з матері [PERSON], у зв'язку із зміною місця реєстрації основного квартиронаймача на дочку [PERSON] (а.с.7). Згідно з довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян від 13 березня 2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9). Відповідно до Акту ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» від 24 липня 2018 року у квартирі [ADDRESS] починаючи з 15 вересня 2007 року відповідач не проживає (а.с.8). Свідок [PERSON] суду показала, що вона більше 30 років мешкає в квартирі [ADDRESS]. Зазначила, що відповідач більше десяти років в квартирі [ADDRESS] не проживає. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають зі ст. ст. 71,72 ЖК України. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира(ст.379,382 ЦК України). Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 521/17805/16-ц, де зазначено, що норма статті 391 ЦК визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пред'явив вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю, позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, зокрема, не надано доказів на підтвердження того, що позивач є власником спірної квартири. Тому суд не бачить правових підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо вимог позивача зобов'язати відділ реєстрації місця проживання громадян зняти відповідача з реєстрації суд зазначає таке. Суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 ЦПК України. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший державний орган та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього державного органу. Судовий захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому в задоволенні вимог позивача стосовно зобов'язання відділу реєстрації місця проживання громадян зняти відповідача з реєстрації суд вважає необхідним також відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed