Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку». Колишній власник квартири відмовляється добровільно виселитися та продовжує проживати в квартирі, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 24.12.2019 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 11.02.2020 року. У підготовчому засіданні 11.02.2020 року, у зв`язку з неявкою учасників справи, розгляд справи було відкладено на 18.03.2020 року. З метою повторного повідомлення відповідачів про час, дату та місце судового розгляду, розгляд справи у судовому засіданні 18.03.2020 року було відкладено на 14.04.2020 року. Ухвалою суду від 14.04.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 17.06.2020 року. Розгляд справи у судовому засіданні 17.06.2020 року було відкладено на 16.07.2020 року. У судове засідання 16.07.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та проти заочного розгляду справи не заперечував. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 06.04.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. Предметом іпотеки стала квартира [ADDRESS]. 02.07.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , про що свідчить витяг №172768467 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З довідки №1091 від 15.08.2019 року дільниці №9 КП ЖКС «Фонтанський» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . ТОВ «Кредитні ініціативи» надсилало відповідачам вимогу про добровільне виселення. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція викладеним в постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року №6-915цс15, від 30 вересня 2015 року №6-1892цс15, від 3 лютого 2016 року № 6-1449цс15, від 06 липня 2016 року №6-3173цс15. Виходячи з положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права власності або права користування жилим приміщенням, зокрема, про її виселення, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, отже у разі відмови у задоволенні позовної заяви про виселення також не підлягають задоволенню. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Договір іпотеки був укладений між особами, що не є учасниками справи. Відомості про перебування зареєстрованих осіб у сімейних або інших відносинах з іпотекодавцем суду не представлено. Також позивач вказує, що відповідачі мешкають у квартирі та добровільно не виселяються, втім усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення відповідачів з квартири не просить. Також позивач не вказує на наявність у відповідачів іншого нерухомого майна для проживання. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» необґрунтованими, твердження позивача не доказаним, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed