Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси та просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості втраченого майна в розмірі 2197640,00 грн. В обґрунтування заявленої вимоги позивач вказував та те, що між сторонами по справі було укладено договір відповідального зберігання, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв, на відповідальне зберігання визначене майно. Позивач виконав свої зобов'язання за вказаним договором у повному обсязі - передав відповідачу майно та сплачував щомісячну плату за зберігання, натомість відповідач втратив ввірене йому майно та всупереч приписам укладеного між сторонами договору відмовляється компенсувати позивачу вартість втраченого майна. Виходячи з зазначених обставин позивач, вказуючи на письмові докази та норми діючого законодавства просив суд задовольнити позов. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, викладені у позові обставини та вимоги підтримав, повідомив про відсутність у сторони позивача заперечень проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач повторно не з'явився у судове засідання не повідомляючи суд про поважність причин такої неявки, що відповідно до положень ч.4 ст. 169 ЦПК України є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Виходячи з зазначеного, приймаючи до уваги думку сторони позивача щодо можливості заочного вирішення справи, суд, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України, ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Так, відповідно до договору відповідального зберігання №2109/12-2 від 21 вересня 2012 року, що укладено між сторонами у письмовій формі та містить їх підписи, а зі сторони [PERSON] - й відбиток печатки фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності (ідент. код [NUMBER]), та акту прийому-передачі обладнання на відповідальне зберігання від 31.09.2012 року (та додатку №1), що є додатком до зазначеного договору, [PERSON] передав, а СПД [PERSON] прийняв, на відповідальне зберігання належне позивачу майно - кондиціонери Forina LUX 9 у кількості 200 штук, кондиціонери Forina LUX 12 - 110 штук, кондиціонери Forina LUX 18 - 50 штук, Forina LUX inventor 9 - 30 штук, Forina LUX inventor 12 - 30 штук. Згідно умов такого договору відповідач взяв на себе обов'язки з зберігання переданого йому майна, вживати всі необхідні заходи для його збереження, повернути майно власнику на першу його вимоги та нести відповідальність за втрату або пошкодження вказаного майна (п.п. 1-1-2.1.3 договору). Відповідно до письмових пояснень позивача, що не заперечувались та не були спростовані відповідачем, в листопаді 2013 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення майна, але така вимога залишилась без задоволення. У лютому позивачу стало відомо, що вказане майно втрачено. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Виходячи з змісту укладеного між сторонами договору відповідального зберігання, строк виконання зобов'язань відповідачем визначено пред'явленням відповідної вимоги, а з такого відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України відповідач мав виконати вимогу позивача про повернення майна у семиденний строк з моменту пред'явлення позивачем зазначеної вимоги. Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Так, згідно пояснень позивача, відповідач не виконав взяті на себе обов'язки з повернення майна в наслідок його втрати. Відповідно до положень ст. 950-951 ЦК України, за втрату або пошкодження речі, прийнятої на зберігання відповідальність несе зберігач, у розмірі відповідних збитків, завданих поклажодавцеві. У разі втрати майна (речі) - зберігач має відшкодувати поклажодавцеві вартість такого майна (речі). При цьому під вартістю майна слід розуміти ринкову вартість такого майна на час відшкодування збитків. Згідно наданих суду розрахунків вартість майна, що було передано позивачем на відповідальне зберігання відповідачу складає 2197640,00 грн. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються. Виходячи з викладеного, зважаючи на положення ст. 525 ЦПК України, згідно змісту якої одностороння відмові вад зобов'язання не допускається, суд доходить висновку про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе за договором відповідального зберігання зобов'язань (втрати майна), у відповідача перед позивачем виник обов'язок щодо виплати вартості втраченого майна в розмірі 2197640,00 грн., що за вимогою позивача підлягає стягненню за рішенням суду. Відповідно 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат в загальному розмірі 3654,00 грн.

Outcome: approved