Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 31.03.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, на виконання умов якого останньому було передано кошти в сумі 1835263 грн. 82 коп., що за офіційним курсом НБУ на день надання позики було еквівалентно 70000 доларів США. На підтвердження отримання суми позики в присутності свідків відповідачем було складено розписку. Відповідно до п.3.1 договору позики, кошти надавались на строк два місяці, з кінцевим строком повернення позики 31.05.2016 року. В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач повернув кошти в сумі 28180 доларів США, а саме: 06.10.2016 року - 7650 доларів США, 07.10.2016 року - 8530 доларів США, 04.11.2016 року - 12000 доларів США. Залишок неповернутих коштів склав 41820 доларів США, що в еквіваленті станом на 30.05.2019 року становить 1115898 грн. 78 коп. З урахуванням цього, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за договором позики від 31.03.2016 року та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 9605 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та визнано відповідачем, що 31.03.2016 року між сторонами було укладено договір позики №ДЗ-31/03/156, відповідно до умов п.1.1 якого, відповідачу було передано кошти в сумі 1835263 грн. 82 коп., що також визначена сторонами в договорі за офіційним курсом НБУ на день надання позики в еквіваленті в сумі 70000 доларів США. На підтвердження отримання суми позики в присутності свідків відповідачем було складено письмову розписку від 31.03.2016 року про отримання від позивача готівкових коштів сумі 1835263 грн. 82 коп., що є еквівалентом сумі 70000 доларів США. Оригінали договору позики та розписки під час розгляду справи були надані представником позивача та оглянуті судом. Умовами п.3.1 договору позики було встановлено, що позики надається строком на два місяці з моменту отримання позичальником коштів та на строк до 31.05.2016 року. Як зазначив, позивач, вбачається із розписок на договорі позики та не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи в суді, з порушенням встановлених п.3.1 договору строків, відповідач на теперішній час повернув частину позики, а саме: 06.10.2016 року - 7650 доларів США, 07.10.2016 року - 8530 доларів США, 04.11.2016 року - 12000 доларів США. Таким чином, залишок неповернутих коштів склав 41820 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 30.05.2019 року (день подачі позову) становить 1115898 грн. 78 коп. За вказаних вище обставин та наведених положень ЦК України, а також умов договору позики від 31.03.2016 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної вище заборгованості за договором позики від 31.03.2016 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 9605 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved