Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому вказує, що [INFO] в с.Стрижівка Любарського району Житомирської області померла його дружина - [PERSON] і після її смерті відкрилась спадщина на її майно, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Дана земельна ділянка померлій [PERSON] належала на праві власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку. Після смерті [PERSON] він звернувся до Любарської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва обов`язкову частку, так як померлою було видано заповіт на іншу особу. Отримавши подані документи, державний нотаріус Романівської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори Назарець Д.В., 23.03.2017 року виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно, тобто на дану земельну ділянку. Приймаючи дане рішення, нотаріус не повідомив його про необхідність надання додаткових документів і яких саме. Позивач вважає вищевказану постанову незаконною, а тому просить суд поновити йому строк для подачі позовної заяви, оскільки він пропущений з поважних причин так як він має похилий вік і за станом здоров`я часто хворіє, та винести рішення, яким визнати незаконною постанову державного нотаріуса Романівської державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 березня 2017 року. Зобов`язати державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори видати йому - [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] Позивач та його представник у судовому засідання заявлені позовні вимоги підтримали в повному об`ємі та пояснили, що під час звернення до нотаріальної контори, нотаріус не повідомив його про заведену спадкову справу, йому також не роз`яснювали, які дії він мав вчинити, чи які документи надати. Про наявність оголошення в газеті щодо втрати державного акта він дізнався від сусіда. Представник Любарської державної нотаріальної контори у судове засідання на розгляд справи не з`явився, однак в своїх заявах просить справу слухати у його відсутності. Щодо позовних вимог, то у відзиві, що надійшов на адресу суду зазначив, що заперечує проти їх задоволення з підстав викладених у ньому. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак, враховуючи вимоги даної статті, заяви відповідача та думку сторони позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивача, його представника, розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За приписами ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, від 28 жовтня 1999 року). Встановлено, що [INFO] в с.Стрижівка Любарського району Житомирської області померла - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно, спадкоємцями якого є: за заповітом - [PERSON] , яка прийняла спадщину, та за законом - [PERSON] , якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно спадкодавця, про що зазначено у постанові державного нотаріуса Романівської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори №144/02-31 від 23.03.2017 року. До складу спадщини входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальним розміром 3,1370 га, кадастровий номер: 1823186600:09:000:0078, що знаходиться та території Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області. З наданого державним нотаріусом відзиву слідує, що 03 жовтня 2008 року Любарською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №375/2008 після смерті [INFO] [PERSON] . Відповідно до відомостей, що знаходяться в спадковій справі, спадкоємицею за заповітом є [PERSON] та спадкоємець за законом на обов`язкову частку є чоловік померлої - [PERSON] . 27 липня 2012 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки, що передана у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальним розміром 3,1370 га, кадастровий номер: 1823186600:09:000:0078, що знаходиться та території Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області, що належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №319045, виданого 07 березня 2012 року Любарською районною державною адміністрацією Житомирської області на якому зроблено відмітку про перехід права власності та повернуто [PERSON] . 03 жовтня 2008 року [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а 29 березня 2017 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована на території Стрижівської сільської ради Любарського району. Державним нотаріусом Романівської районної державної нотаріальної контори Назарець Д.В. 23.03.2017 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки останнім не подано документів для оформлення, які підтверджують право власності на спадкове майно (а.с.8). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат», та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності ; вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси) ; на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст.1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно зі ст.4 ЗУ «Про нотаріат» Нотаріус має право: витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» визначено обов`язки нотаріуса, до яких віднесено: здійснення своїх професійних обов`язків відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримання правил професійної етики; сприяння фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснення прав і обов`язків, попередження про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігання в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмова у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; ведення нотаріального діловодства та архіву нотаріуса відповідно до встановлених правил; дбайливе ставлення до документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса, не допущення їх пошкодження чи знищення; надання документів, інформації і пояснення на вимогу Міністерства юстиції України, його територіальних органів при здійсненні ними повноважень щодо контролю за організацією діяльності та виконанням нотаріусами правил нотаріального діловодства; постійне підвищення свого професійного рівня, а у випадках, передбачених пунктом 3 частини першої статті 29-1 цього Закону, проходження підвищення кваліфікації; виконання інший обов`язків, передбачених законом. У відповідності до п.3 ч.1 ст.34 Закону «Про нотаріат» нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.39 ЗУ «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року затверджено порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Пунктом 4.14 розділу 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Статтею 46-1 ЗУ «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них ; нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Судом встановлено, що [INFO] в с.Стрижівка Любарського району Житомирської області померла - [PERSON] , яка є дружиною позивача [PERSON] . Так, позивачем у встановлений законом термін було подано до Любарської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак Державним нотаріусом Романівської районної державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської районної державної нотаріальної контори було винесено постанову від 23.03.2017 року про відмову у вчиненні нотаріально дії, оскільки [PERSON] не надано правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Проте, Державним нотаріусом Любарської районної державної нотаріальної контори Панасюком В.В. 27 липня 2012 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки, що передана у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальним розміром 3,1370 га, кадастровий номер: 1823186600:09:000:0078, що знаходиться та території Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області, що належала померлій [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №319045, виданого 07 березня 2012 року Любарською районною державною адміністрацією Житомирської області. Так, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії(витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва, тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Тобто суд приходить до висновку, що оригінали правовстановлюючих документів необхідних для отримання свідоцтва про право на спадщину подавалися до Любарської районної державної нотаріальної контори іншим спадкоємцем, та їх оригінали знаходяться у [PERSON] . Чинним законодавством передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), вільний доступ до яких мають державні нотаріуси. Державний нотаріус діючи згідно вимог чинного законодавства для видачі свідоцтва про право на спадщину повинен витребувати відповідну інформацію і документи насамперед від спадкоємців. В матеріалах справи відсутні докази надсилання вимоги спадкоємцю про необхідність надання правовстановлюючих документів для видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , як і відсутні докази неможливості видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, використовуючи відомості з Державного земельного кадастру. У відповідності до ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як наголошувалося Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року №2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суд повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. За главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Як встановлено із відзиву на позов, спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є [PERSON] - за заповітом та [PERSON] - за законом в зв`язку з чим 03.10.2008 року Любарською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу 375/2008. В даній спадковій справі як зазначено у відзиві є письмове звернення завідувача Любарської державної нотаріальної контори Панасюка В.В. до відділу Держкомзему у Любарському районі від 17.03.2011 року 367/02-14 про те, щоб спадкоємиці [PERSON] надати новий Державний акт на ім`я спадкодавці [PERSON] взамін загубленого державного акта серії ЖТ 173544 виданого 30.06.2003 року Любарською районною державною адміністрацією Житомирської області, який відповідно до оголошення в ЗМІ вважається недійсним. Однак, на думку суду, такі дії нотаріальної контори не відповідають вимогам п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про нотаріат», оскільки не були враховані спадкові права іншого спадкоємця за законом [PERSON] , в наслідок чого було також винесено оскаржувану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.03.2017 року. Щодо вимоги позивача про поновлення строків звернення до суду з даним позовом, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Враховуючи те, що позивач є особою похилого віку, часто хворіє, раніше уже звертався до суду з позовом (в листопаді 2020 року), однак позовну заяву [PERSON] було повернуто останньому, суд на підставі викладеного, повно, всебічно дослідивши, наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку на звернення з даним позовом до суду та задоволення позовних вимог в частині скасування постанови державного нотаріуса Романівської державної нотаріальної контори Житомирської області Назарець Д.В. в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори від 23.03.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [INFO] [PERSON] . З приводу вимоги [PERSON] про зобов`язання державного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, суд приходить до переконання, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, Конституцією України закріплені принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини). Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначено, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Зміст наведених правових норм і рішень Конституційного Суду України у їх системному зв`язку дає суду підстави для висновку, що жодним іншим органом або посадовою, службовою особою, окрім нотаріуса або в сільських населених пунктах - посадової особи органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини, не можуть здійснюватись повноваження і прийматись рішення, які згідно Закону України «Про нотаріат» належать до компетенції нотаріуса, в тому числі і судами, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстрацію нерухомого майна, що також підтверджується правовою позицією викладеною у Постанові об`єднаної палати КЦС ВС у справі №473/1878/19 від 01.03.2021 року. Виходячи із вищевикладеного, суд не може зобов`язати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, беручи до уваги позицію сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial