Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та після уточнення позовних вимог просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення (кімнати) за №207 в будинку за №46 по вулиці Набережній перемоги в місті Дніпрі та визнати за ним право власності на житлове приміщення (кімнату) за №207 в будинку за №46 по вулиці Набережній Перемоги в місті Дніпрі за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON], у судове засідання не зявився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином. Суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що гуртожиток по вул. Набережній Перемоги,46 у м. Дніпрі обліковується в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності, як державне майно, яке не увійшло до статутного капіталу акціонерного товариства у процесі приватизації. Вказане підтверджується відповідним витягом. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно щодо обєктів нерухомого майна право власності житлове приміщення (кімнату) за №207 у вказаному гуртожитку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 544 від 27.04.2016 року укладеного між ним та ТОВ «КП-Комфорт» та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] Згідно рішення господарського суду м. Києва від 26.11.2013 у справі №910/10830/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016, встановлено, що 08.09.1993 між Фондом державного майна України та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» було укладено договір купівлі-продажу № КП-151, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив цілісний майновий комплекс - Дніпропетровську виробничо-торгіиельну взуттєву фірму «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2 001 848 тис. крб., зданий їй в оренду з правом викупу, на земельній ділянці 6, 4768 га. Розшифровкою основних засобів по залишковій вартості на 28.10.1993, що є невід'ємною частиною Договору № КП-151 від 08.09.1993 визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які ввійшли до складу державного майна, що підлягало викупу відповідно до договору купівлі-продажу № КП-151 та передано у власність закритому акціонерному товариству «Оріль». Згідно з п. 62 розшифровки, до переліку ввійшов також гуртожиток по вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську. Виходячи з дійсних обставин справи судами було встановлено, що будівля гуртожитку по вул. Набережній Перемоги,46 у м. Дніпропетровську є об'єктом державної власності, що не увійшла до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» під час приватизації. Так, на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.^007 у справі №14/51-07(41/36-07) право власності на гуртожиток по вул. Набережній Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську визнано за Дочірнім підприємством «Оріль». Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008 року зазначене рішення скасовано, справу передано на новий розгляд. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009 провадження у справі припинено. На підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 року у справі №39/97-08, право власності на будівлю від ДП «Оріль» перейшло до ТОВ «ДП Комфорт». Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009 зазначене рішення суду скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 провадження у справі 16/91-09 (39/97-08) припинено у звязку із ліквідацією відповідача. При цьому, відсутність у ТОВ «ДП Комфорт» прав на частину вказаного гуртожитку підтверджується також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2013 у справі №2-242/08 за позовом ТОВ «ДП Комфорт» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Фонду державного майна України про визнання права власності, яким підприємству відмовлено у задоволенні позовних вимог. В свою чергу ТОВ «КП Комфорт» набуло право власності на вказаний гуртожиток на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 у справі №904/10561/15. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 скасовано, у задоволенні позову ТОВ «КП Комфорт» відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 у справі №904/10561/15 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 у справі № 904/10561/15 скасовано повністю і припинено провадження у справі. Таким чином, на теперішній час усі судові рішення в зазначених справах скасовані. Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 5 Постанови пленуму ВСУ за №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з направлення на імя [PERSON] (матері позивача) від 01.09.1976 року, останню було направлено на заселення до гуртожитку в кімнаті 207, як працівницю цеху №4 взуттєвого обєднання. Позивач з початку свого народження, а саме з 3 квітня 1987 року проживає в кімнаті за №207 в будинку за №46 по вулиці Набережній Перемоги в місті Дніпрі. Там він і мешкає на момент звернення до суду, що підтверджується відповідною довідкою. 13 липня 2013 року [PERSON] померла. В кімнаті за №207 залишився проживати її син [PERSON], позивач по справі. Таким чином позивач [PERSON] безперервно володіє і користується спірним приміщенням (кімнатою) за №207 в будинку за №46 по вулиці Набережній Перемоги в місті Дніпрі починаючи з квітня 1987 року. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності зі\~ст. 41 Конституції України\~кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина перша\~ст. 344 ЦК України\~передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1\~ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житлове приміщення (кімнати) за №207 в будинку за №46 по вулиці Набережній Перемоги в місті Дніпрі за набувальною давністю підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Outcome: approved