Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, за яким зазначає, що з 13.07.1987 року по 27.09.1987 року в ході виконання службового обовязку приймав участь у ліквідації аварії на ЧАЕС, що в подальшому призвело до розвитку: «Виразкова хвороба, рубцово-виразкова деформація луковиці 12-ти перстної кишки, хронічний гастро дуоденіт, хронічний панкреатит, хронічний персистуючий гепатит, хронічний некалькулезний холецистит. Гіпертонічна хвороба, кардіоцеребральна форма. Гіпертензивне серце. Хронічний піелонефріт. Дисциркуляторна енцефалопатія та дегенеративних-дисторофічних процесів хребта на шийному рівні з венозною дисфункцією. Астено-невротичний синдром. Гіпертонічна нефропатія. Хронічний гастрит, хронічний бульби». Внаслідок ушкодження здоровя отриманих під час виконання обовязків військової служби, позивач змушений тривалий час знаходиться на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки він отримав чисельні хвороби. Вказані хвороби, повязані з роботами по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Вказані хвороби були приводом для неодноразових звернень до лікарні, де позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. З 16.02.2002 року позивачу встановлено 3 групу інвалідності. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення, але в подальшому, стан здоровя позивача не покращувався, а з кожним разом стає тільки гірше. У звязку з захворюванням, отриманих під час проходження військової служби порушено нормальні життєві звязки позивача, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди, обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби він отримав невиліковні захворювання. Позивача постійно турбують головні болі, часто виникає запаморочення, поганий сон, нестійкий настрій, виражена слабкість, та ін. Значна частина пенсії, яку отримує позивач витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 240\~000,00 гривень. Представник позивача у судовому засіданні наполіг на позові у повному обсязі за вищевказаними підставами. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У судове засідання представник відповідача не явився. Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив розглянути справу заочно. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як встановлено судом та як вбачається із матеріалів справи, позивач з 13.07.1987 року по\~27.09.1987 року в ході виконання службового обов'язку у лавах Міністерства внутрішніх справ України приймав участь в ліквідації наслідків аварії Чорнобильської АЕС, що підтверджено довідкою. Відповідно до довідки МСЕК від 16.02.2002 року позивачу встановлено 3 групу інвалідності у зв'язку із\~захворюваннями, які отримані в результаті виконання обов'язків військової служби при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС. За загальним правилом, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової ) шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з\~її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Пленум ВСУ у пунктах 5 та 15 постанови від 31 березня\~1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди » розяснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність\~діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після\~\~ набрання цим актом чинності. Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 р., Україна була проголошена незалежною державою 24.08.1991 року. Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України», останні були утворені у грудні 1991 року. Документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Позивач не надав суду доказів проходження військової служби у Збройних Силах України. Він проходив військову службу у складі збройних формувань СРСР та отримав захворювання у період коли Збройні Сили України\~\~ створені ще не були. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також ЦК України, на які норми яких посилається позивач, не передбачають можливості відшкодування за рахунок МОУ чи МВС моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР та були поранені чи отримали захворювання. Зокрема, посилання позивача на ст. 1167 ЦК України також є помилковим, оскільки дія вказаної норми закону розповсюджується на випадки деліктної відповідальності і на спірні правовідносини не поширюється. У даній нормі йдеться про те, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У Преамбулі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Згідно з положеннями статті 3 вказаного Закону дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей. Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08 лютого 1994 року за №63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців [PERSON], [PERSON], Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР. Окрім того, не заслуговують на увагу і посилання позивача на висновки, викладені у постанові ВСУ від 21 жовтня 2014 року по справі №3-86гс14, оскільки у вказаній справі були інші фактичні обставини. Зокрема, робилися висновки щодо обовязку Міністерства оборони України, як уповноваженого органу державного управління, відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, а не щодо відшкодування моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР. З огляду на вищевикладене заявлений позов задоволенню й не підлягає.

Outcome: dismissed