Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 26.04.2014 року під час керування належним йому на праві власності автомобілем [NUMBER] був зупинений працівниками ДАІ, які повідомили йому, що його транспортний засіб перебуває у розшуку та підлягає тимчасовому вилученню на підставі постанови Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про оголошення розшуку майна боржника. Того ж дня належний ому транспортний засіб було вилучено та направлено до штрафного майданчика, про що працівниками ДАІ складено відповідний акт від 26.04.2014 року. Під час затримання транспортного засобу він прямував до аеропорту Бориспіль та 27.04.2014 року переткнув державний кордон України. 11.05.2014 року він повернувся до України та 12.05.2014 року отримав вилучений транспортний засіб зі штрафного майданчика, сплативши послуги за час перебування автомобіля на штрафному майданчику в період з 26.04.2014 року по 12.05.2014 року в сумі 2700 грн. Після повернення до України ним було зясовано, що виконавче провадження відносно нього було відкрито на підставі постанови про відкриття від 21.01.2014 року, яка винесене на підставі постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.10.2013 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.195-2 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 51 грн. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження ним було зясовано, що дії державного виконавця були незаконними, оскільки постанову про відкриття виконавчого провадження на його адресу направлено не було, в постанові відсутній строк для добровільного виконання рішення, державним виконавцем не було вжито будь-яких дій з примусового виконання рішення, окрім направлення запиту до МРЕВ ДАІ про наявність у боржника транспортних засобів та оголошення їх у розшук, вартість майна (транспортних засобів), що оголошено у розшук, щонайменше в 10000 разів перевищує розмір суми стягнення. Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.08.2014 року дії державного виконавця щодо винесення постанови про розшук майна боржника від 07.04.2014 року було визнано неправомірними, а саму постанову незаконною. Враховуючи викладене неправомірними діями державного виконавця йому було завдано матеріальну шкоду в сумі 2700 грн., а також моральну шкоду, яка виразилась в душевних та моральних стражданнях внаслідок нервового стресу та погіршення самопочуття, яку він оцінює в сумі 10000 грн. В звязку з цим, позивач просив суд стягнути з держави Україна в особі Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції завдані матеріальні збитки в сумі 2700 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. Представник Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю та предявленням позовних вимог до неналежного відповідача. Представник Управління Державної казначейської служби України у Кіровському районі м.Дніпропетровська Дніпропетровської області, в судове засідання не зявився. В наданих письмових запереченнях в задоволенні позову просили відмовити за недоведеністю позовних вимог належними доказами та їх предявлення до неналежного відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача-1, дослідивши доводи. викладені письмових запереченнях відповідача-2, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.04.2014 року позивач під час керування належним йому на праві власності автомобілем [NUMBER] був зупинений працівниками ДАІ, якими транспортний засіб позивача було вилучено, в звязку з перебуванням у розшуку на підставі постанови Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та направлено до штрафного майданчика, про що працівниками ДАІ складено відповідний акт від 26.04.2014 року. 11.05.2014 року позивач повернувся до України та 12.05.2014 року отримав вилучений транспортний засіб зі штрафного майданчика, сплативши послуги за час перебування автомобіля на штрафному майданчику за період з 26.04.2014 року по 12.05.2014 року в сумі 2700 грн. Також з матеріалів справи вбачається, що 21.01.2014 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.10.2013 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.195-2 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 51 грн. 07.04.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: належних [PERSON]І, транспортних засобів, зокрема і автомобіля MERCEDES BENZ д/н АЕ 4000 СТ. Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.08.2014 року дії державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо винесення постанови про розшук майна боржника від 07.04.2014 року було визнано неправомірними, а саму постанову незаконною. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, неправомірність рішень та дій державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції встановлені судовим рішенням, що набрало чинності та не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України в України застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Відповідно до п.8 ст.7, п.п.1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначеними бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України». Згідно з п.п.1 п.9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Частиною 2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. 06.02.2013 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845», яка прийнята в зв'язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» у відповідність із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до пп.2 п.41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 року по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно роз'яснень, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із ст.1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішення про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Отже, відшкодування громадянинові шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тобто грошові суми відшкодовуються Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. А тому належним відповідачем по даній справі повинна бути Державна казначейська служба України. В судовому засіданні представнику позивача судом пропонувалось вирішити питання щодо залучення до участі у справі Державної казначейської служби України та уточнення позовних вимог, а також розяснювались наслідки предявлення позову до неналежного відповідача. Однак, сторона позивача вказаним правом не скористалась, відповідних клопотань у відповідності до ст.33 ЦПК України не заявляла та представник позивача наполягав на розгляді справи в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення шкоди з держави Україна в особі Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, тобто до неналежного відповідача, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed