Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 18 жовтня 2013 р. відповідач [PERSON] отримав від нього кредит в розмірі 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення вимог закону та договору відповідач належним чином не виконав своїх зобов»язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2016 р. складає 12 119,86 грн, з яких: 195,18 грн. заборгованість за кредитом; 7771,35 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом та пені; 500 грн штраф\\ фіксована частина\\; 553,33 грн. штраф \\ процентна складова\\. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору в сумі 12 119,86 грн. та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився. Надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав. Надав додаткові письмові пояснення до позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з»явилася, про день і час розгляду справ був належним чином повідомлений. Подав до суду письмово викладені заперечення проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновків, які мотивує наступним чином. Судом встановлено, що 18 жовтня 2013 р. між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав від нього кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п.2.1.1..2.4 Умов і правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 Умов надання банківських послуг позичальник зобов»язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використанням, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим договором. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг- у разі невиконання зобов»язань за договором на вимогу банку виконати зобов»язання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку. Відповідно до п.п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов»язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. Згідно виписки по рахунку відповідач має заборгованість по кредитному договору. Згідно розрахунку, поданого ПАТ КБ « Приватбанк», відповідач станом на 31 жовтня 2016 р. має заборгованість яка складає 12 119,86 грн, з яких: 195,18 грн. заборгованість за кредитом; 7771,35 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом та пені; 500 грн штраф\\ фіксована частина\\; 553,33 грн. штраф \\ процентна складова\\. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України в силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1\\ припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору ; 2\\ зміна умов зобов»язання; 3\\ сплата неустойки; 4\\ відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці15 від 23 жовтня 2015 року. Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. З урахуванням наведених норм, в ході розгляду справи позивач мав довести обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема щодо виникнення кредитних правовідносин, обґрунтованості кредитної заборгованості в заявленому позивачем розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду платежу, чого в даному випадку зроблено не було. На підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору, позивач надав до суду копію заяви [PERSON] про видачу йому кредитної карти, а також умови та правила надання банківських послуг. При цьому, оскільки вказані умови не підписані позичальником, відтак відсутня можливість встановити, чи саме з цими умовами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти, вказані умови не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. За таких умов у даній справі суд може брати до уваги лише умови, викладені у заяві [PERSON], та не може враховувати умови кредитування, що містяться в інших, не підписаних позичальником документах. З наданої банком до суду копії заяви позичальника вбачається, що вона виконана рукописним способом на відповідному бланку банка та є по суті заявою про видачу кредитної картки з відміткою про її отримання. В долученій до позову копії вказаної заяви містяться умови щодо розміру кредитного ліміту, розміру відсотків, що мають нараховуватися на кредит та порядку погашення заборгованості. При цьому вказані умови виконанні друкованим способом поверх відомостей та граф зазначеної заяви, що викликає сумнів у їх автентичності. Оригіналу вказаного документа позивачем представлено до суду не було. Окрім наведеного, суд звертає увагу на те, що навіть якщо прийняти вищезгадані надруковані на заяві умови кредитування, представлений до суду розрахунок заборгованості за кредитом вступає в протиріччя з ними. Так, вказані умови встановлюють відсоткову ставку у розмірі 30 % з розрахунку 360 днів у році. В той же час, із представленого розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що з 01.09.2014 року банком були здійснені нарахуванням виходячи із ставки 34,8 %. При цьому підстав для таких нарахувань банком представлено не було, як і не було представлено підстав для нарахування комісій та пені за кредитом. Жодних доказів щодо обґрунтованості таких дій банку позивач до суду не надав, як і не надав розрахунку заборгованості за кредитом без врахування таких безпідставних нарахувань. Посилання представника позивача щодо зміни процентної ставки на підставі наказів банку СП-2014-6915682 від 18 серпня 2014 року та СП-2015-6552838 від 18 лютого 2015 року є безпредметними та не допустимими, оскільки такі зміни з позичальником [PERSON] не погоджувались та у підписаній ним анкеті-заяві не передбачались. Враховуючи той факт, що усі нарахування, здійснені банком, обчислювалися з наростаючої суми заборгованості за кредитом, розрахунку, який би відповідав зазначеним в заяві позичальника умовам, надано не було, а у суду відсутні будь-які можливості самостійно здійснити вказані обрахунки за кредитом через непредставлення документів щодо обліку операцій по рахунку відповідача, суд приходить до висновку про недоведеність банком в ході розгляду справи його посилань щодо розміру та характеру заборгованості за кредитом, яку він просив стягнути з відповідача, відтак про недоведеність позовних вимог. Наведене зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову саме через недоведеність позовних вимог. З врахуванням встановлених обставин, відсутні підстави для задоволення позову. На підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed