Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 64 000,00 грн. боргу за договором позики від 29.05.2012 року, 3% річних в розмірі 7 680,00 грн. та інфляційні в сумі 56 432,13 грн., а всього - 110 112,13 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.05.2012 року сторони уклали договір позики, за яким [PERSON] було передано 64 000,00 грн., останнім в свою чергу було складено розписку, в якій він зобов'язувався повернути кошти до 01.10.2012 року. Проте у визначений сторонами строк відповідачем не було повернуто кошти, а тому, на думку позивача [PERSON] порушив його права та інтереси. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.05.2012 року сторони уклали договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 64 000,00 грн., зі строком повернення до 01.10.2012 року. На підтвердження отримання позики відповідачем 29.05.2012 року складено розписку, оригінал якої досліджено в судовому засіданні. (а.с. 8) Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно положення статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 1 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. У відповідності до частини 1 ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Доказів щодо повернення позивачу коштів згідно розписки, відповідачем суду не надано. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач, в строк, взяті на себе зобов'язання не виконав, суд стягує заборгованість та застосовує відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачену ст.625 ЦК України, згідно до якої боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Розрахунок заборгованості складений позивачем, який не заперечувався відповідачем, суд визнає вірним. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню та стягує з відповідача заборгованість за договором позики -64000,00 грн., 3% річних за користування коштами- 7680,00 грн, інфляційні в сумі 56432,13 грн., що всього станом на 30.09.2016 року становить 110 112,13 грн. Крім того, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102,12 грн.

Outcome: approved