Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 27.06.2008 року між ним та ТзОВ «УніКредит Банк» було укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013506, відповідно до умов якого він отримав споживчий кредит в сумі 253586 доларів США, зі сплатою 11,4% річних, строком повернення до 27.06.2028 року, на придбання квартири [ADDRESS] . 27.06.2008 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав вказану квартиру. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27.06.2008 року було укладено іпотечний договір №MRTG-000000013506/S1, предметом іпотеки за яким виступала квартира [ADDRESS] . зазначене речове право (іпотека) була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек за №7471556 та іпотекодержателем зазначено ТзОВ «УніКредит Банк». Також за №7471510 було зареєстроване обтяження у вигляді заборони відчуження предмету іпотеки. 20.02.2013 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у справі №419/690/2019 було припинено право спільної сумісної власності на квартиру та в порядку поділу виділено 28,19 частин квартири у власність [PERSON] 19.10.2018 року від працівників банку йому стало відомо про переоформлення права власності на квартиру в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку». В цей же день він отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дізнався, що 13.10.2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход О.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за банком. Вважає, що така реєстрація було здійснена незаконно з наступних підстав. 12.11.2009 року ТзОВ «УніКредит Банк» на його адресу було направлено вимогу про дострокове погашення кредиту, процентів та штрафних санкцій в сумі 264295,16 доларів США в строк до 27.12.2009 року. Такі дії банку щодо зміни терміну повернення кредиту припиняють дію кредитного договору та виключають подальше нарахування процентів та пені. З огляду на це, договір про іпотечний кредит припинено 27.12.2009 року. З огляду на це та відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» з 27.12.2009 року є припиненим і іпотечний договір. В зв`язку з цим, на момент подачі заяви про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, банк втратив право на позасудове врегулювання заборгованості на підстави застереження в іпотечному договорі. Крім того, посилався, що іпотечна квартира є його єдиним житлом, її площа не перевищує 140 кв.м, а тому відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» банк не мав права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Також звертаючи стягнення на предмет іпотеки банк порушив права іншого співвласника квартири [PERSON] , право власності на частку квартири за якою було визнано рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у справі №419/690/2019, про наявність якого, як учаснику справи, банку було відомо. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав вбачається, що реєстрація права іпотеки за Акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК» не проводилась. Таким чином, останній не набув прав іпотекодержателя. Також позивач посилався на те, що копія рішення державного реєстратора, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи в паперовій формі, винесена невстановленою особою, державним реєстратором не підписана та не скріплена печаткою. В реєстраційній справі міститься копія іпотечного договору, що укладався із ТзОВ «УніКредит Банк», яке було ліквідовано станом на дату прийняття рішення. Будь-яких інших договорів та документів, які б свідчили про перехід прав за цим договором, реєстраційна справа не містить. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43485564 від 13.10.2018 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №28363906 від 11.10.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК»; відновити право власності позивача шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності за останнім на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1666768612101) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.06.2008 року за реєстровим №9953 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. У наданому відзиві представник Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» посилався на те, що визнання права власності за банком на іпотечне майно в позасудовому порядку не є порушенням вимог законодавства України. Посилання позивача на пропуску банком строку позовної давності є безпідставним, оскільки останній може бути застосований лише в ході судового розгляду, а не на досудовій стадії. Крім того, сплив строку позовної давності не є передбаченою законом підставою для припинення зобов`язання за кредитним договором та іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено шляхом державної реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем, а не в примусовому порядку. Реєстрація права власності на іпотечне майно була здійснена за згодою іпотекодателя, що висловлена в догові іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до даних правовідносин. Крім того, позивачем не надано доказів, які б давали підстави для застосування положень цього Закону. В частині доводів щодо належності права власності на частку квартири [PERSON] посилався на те, що відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для набувача навіть у випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Третя особа - [PERSON] , в наданих поясненнях по суті справи посилалась на ненадання відповідачем доказів набуття прав кредитора та іпотекодержателя за відповідними договорами, укладеними між [PERSON] та ТзОВ «УніКредит Банк»; на те, що відступлення права вимоги за іпотечним договором не зареєстровано, як того вимагає ст.24 Закону України «Про іпотеку». Тому, відповідач не набув прав іпотекодержателя, на що не звернув уваги державний реєстратор. Також зазначила, що за наслідками реєстрації права власності за банком на предмет іпотеки, фактично відбулось примусове стягнення майна без згоди власника, не зважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Як і позивач, третя особа посилалась на те, що копія рішення державного реєстратора, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи в паперовій формі, винесена невстановленою особою, державним реєстратором не підписана та не скріплена печаткою. В зв`язку з цим, вважала позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В судовому засіданні 16.01.2020 року ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати в порядку ст.55 ЦПК України правонаступником первісного відповідача в особі АТ «УКРСОЦБАНК» було залучено АТ «Альфа-Банк». В судовому засіданні позивач підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили задовольнити останній. Інша третя особа - державний реєстратор виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход О.О., за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, пояснень по суті справи не надала. Представник відповідача в призначене на 20.10.2020 року судове засідання не з`явився, надавши клопотання про відкладення слухання справи на іншу дату, в зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Поряд з цим, відповідних доказів до клопотання не надав. Враховуючи ненадання стороною відповідача доказів щодо поважності причин неявки представника, а також, що явка сторін судом обов`язковою не визнавалась та представником відповідача раніше було надано відзив на позовну заяву, в якому наведено свою позицію з приводу заявленого позову, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи за фактичної явки учасників, за наявними у справі матеріалами. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.06.2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013506, відповідно до умов якого останньому було видано кредит в сумі 253586 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] (на теперішній час м.Дніпро). Також 27.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 27.06.2008 року було укладено іпотечний договір №MRTG-000000013506/S1, за яким в іпотеку було передано придбану за кредитні кошти квартиру. 12.11.2009 року ПАТ «УніКредит Банк», що є правонаступником ТзОВ «УніКредит Банк», на адресу [PERSON] було направлено вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, процентів та штрафних санкцій в сумі 264295,16 доларів США в строк до 27.12.2009 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2013 року у справі №419/690/2012 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ «УніКредит Банк», про поділ спільного майна та припинено право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено [PERSON] та визнано за нею право власності на 28,19/100 частин вказаної квартири, а [PERSON] виділено та визнано за ним право власності на 71,81/100 квартири. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2013 року рішення суду першої інстанції від 20.02.2013 року було залишено без змін. Також з матеріалів справи вбачається, що 11.10.2018 року представник ПАТ «УКРСОЦБАНК» звернувся до державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход О.О. з заявою про реєстрацію за банком права власності на спірну квартиру, що є предметом іпотеки. На підставі цієї заяви та поданих документів рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход О.О. від 13.10.2018 року право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ПАТ «УКРСОЦБАНК». Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (тут та далі в редакції, яка діяла на моменту укладання сторонами іпотечного договору) встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону. Згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник: іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 57 відповідного Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року (в редакції, на день реєстрації права власності на спірне іпотечне майно за відповідачем) передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Пунктом 61 зазначеного вище Порядку було передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Перевіряючи доводи позивача в частині припинення кредитного договору та іпотеки, а також пропуск строку позовної давності, з огляду на направлення 12.11.2009 року первісним кредитором в особі ПАТ «УніКредит Банк», що є правонаступником ТзОВ «УніКредит Банк», на адресу [PERSON] вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, процентів та штрафних санкцій в сумі 264295,16 доларів США в строк до 27.12.2009 року, суд враховує наступне. Згідно з ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1.2 ст.598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), переданням відступного (ст.600 ЦК України), зарахуванням (ст.601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України), прощенням боргу (ст.605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України), неможливістю виконання (ст.607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.ст.608,609 ЦК України). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст.267 ЦК України. Так, згідно з приписами ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (ст.509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. За змістом ст.267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч.3 ст.267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч.5 ст.267ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч.1 ст.267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч.2 ст.598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Відповідно до приписів ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. З аналізу наведених вище положень законодавства вбачається, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку». Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-786цс17 та від 05.07.2017 року у справі № 6-1840цс16. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст.17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України. Частиною другою ст.12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом. Відповідно до умов п.8.1 кредитного договору та п.11.1 іпотечного договору встановлено, що ці договори діють до повного виконання сторонами зобов`язань за даними договорами. Таким чином, направлення банком вимоги щодо дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, змінює строк дії останнього. Проте, закінчення строку дії договору не припиняє невиконаного зобов`язання між сторонами. Крім того, законодавство не передбачає заборони та не обмежує іпотекодержателя реалізувати у визначений договором іпотеки спосіб своє право на задоволення вимог щодо невиконаного зобов`язання за рахунок іпотечного майна. Відповідні правові висновки наведені Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 року по справі №760/16916/14-ц. Позивачем по справі не заперечувався факт наявності заборгованості за кредитним договором, а тому іпотекодержатель у відповідності до наведених вище положень Закону України «Про іпотеку» та положень ст.9 договору іпотеки набув право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна шляхом реєстрації за ним права власності на останнє на підставі відповідного іпотечного застереження. Поряд з цим, суд також враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що іпотечна квартира була придбана [PERSON] в період перебування в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2013 року у справі №419/690/2012, яким в порядку поділу спільного сумісного майна останніх були припинено право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та виділено [PERSON] з визнанням за нею право власності на 28,19/100 частин вказаної квартири, а [PERSON] виділено та визнано за ним право власності на 71,81/100 квартири. З огляду на це, [PERSON] у відповідності до ст.23 Закону України «Про іпотеку» також набула статусу іпотекодавця, відповідні права та обов`язки за іпотечним договором від 27.06.2008 року №MRTG-000000013506/S1. Про наявність вказаного рішення було відомо первісному кредитору - ПАТ «УніКредит Банк», якого було залучено до участі у справі в якості третьої особи та яким оскаржувалось рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Частиною 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідна вимога в порядку ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» [PERSON] не направлялась та не надавалась банком державному реєстратору разом із заявою про реєстрацію права власності на іпотечне майно. Також з матеріалів справи вбачається, що рішення державного реєстратора в паперовій формі не підписано останнім. Крім того, вказане рішення датоване 13.08.2018 року. В той час, як запис про реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком внесено 11.08.2018 року, тобто до винесення рішення. Згідно опису документів реєстраційної справи вбачається, що до заяви представника ПАТ «УКРСОЦБАНК» не було надано документів, які підтверджують набуття останнім прав кредитора та іпотекодержателя за відповідними договорами. Відповідних належних та достатніх доказів не надано стороною відповідача і під час розгляду справи. Наданий передавальний акт не містить зазначеного в ньому розшифрування активів, що є додатком до нього та не підтверджує набуття відповідних прав за кредитним договором та договором іпотеки, укладеним з [PERSON] . Крім того, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що в останньому при укладанні договору іпотеки було зроблено запис про реєстрація права іпотеки за іпотекодержателем ТзОВ «УніКредит Банк» зі строком дії до 01.01.2013 року. Державна реєстрація відомостей про відступлення права вимоги стосовно іпотекодержателя в особі АТ «УКРСОЦБАНК» та АТ «Альфа-Банк», як того вимагають приписи ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку», не проводилась. Не надано відповідачем доказів виконання вимог ч.2 ст.24 Закону України «Про іпотеку» щодо письмового повідомлення іпотекодержателя у п`ятиденний строк про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. У відповідності до ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. При цьому мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, проте є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Закону України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони лише визначали можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №802/1340/18-а, від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18, в яких зроблено висновок про неможливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки в силу мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З матеріалів справи вбачається, що іпотечна квартира [ADDRESS] була придбана за кредитні кошти, видані на її придбання в іноземній валюті. Загальна площа квартири становить 88,5 кв.м. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іншого житла позивач [PERSON] не має. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що рішенням про проведення державної реєстрації права власності на іпотечне майно за ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп.«а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп.«а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог, про належність способу захисту порушеного права, обраного позивачем. Тому позовні вимоги слід задовольнити та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43485564 від 13.10.2018 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №28363906 від 11.10.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК»; а також поновити право власності [PERSON] шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності за останнім на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1666768612101) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.06.2008 року за реєстровим №9953 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Разом з тим, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним рішення державного реєстратора, оскільки така вимога не узгоджується із способами захисту прав, встановлених ст.16 ЦК України. Крім того, встановлення факту протиправності рішення, є підставою для його скасування. Відповідна вимога позивача про скасування рішення судом була задоволена, що є достатнім для захисту та відновлення порушених прав позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2305 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial