Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що спірні земельні ділянки площею 1 га та 0,2 га в селі Романків Обухівського району Київської області по вулиці Лісова, була надані йому Підгірцевською сільською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 765 від 11.11.2002 року та виготовлений на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а також державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 611 від 16.11.2001 року та виготовлений на підставі Рішення виконавчого комітету Підгірцевської сільської ради № 10 від 12.10.2001, відповідно. Позивач стверджує, що згодом зазначені земельні ділянки, які належали [PERSON] на праві приватної власності, були в незаконний спосіб передані іншим особам, і на момент подачі позову не знаходяться в розпорядженні [PERSON] та перебувають у власності сторонніх людей. Представник позивача подав до суду клопотання про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, обґрунтовуючи які зазначив, що дана експертиза потрібна для вирішення даного спору по суті, без проведення якої не можливо об'єктивно встановити всі обставини даного спору. За результатами розгляду клопотання суд ухвалив призначити по справі судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. На вирішення експертизи було поставлено наступні питання: 1. Чи співпадають координати земельних ділянок [PERSON], розташованої [ADDRESS], площею 0,20 га. кадастровий номер [NUMBER], [PERSON], розташованої [ADDRESS], площею 0,20 га. кадастровий номер [NUMBER], [PERSON], розташованої [ADDRESS], площею 0,20 га. кожна з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], зазначених у правовстановлюючих документах, координатам зазначених у правовстановлюючих документах земельних ділянок, які належать на правах приватної власності [PERSON], з врахуванням координат їх розташування та прив'язок до місцевості? 2.Чи є накладення земельних ділянок між собою, що належать позивачу та відповідачам, якщо є то яка площа накладення? 08 листопада 2018 року до суду надійшло повідомлення з висновком відповідної експертизи, ухвалою суду провадження у справі відновлено. Представник відповідачів надав заяву із запереченнями проти позову, у яких просив у його задоволенні відмовити повністю. При цьому посилався на порушення позивачем встановленого законом порядку набуття права власності на земельну ділянку та невідповідність державних актів, на які посилається позивач, вимогам законодавства. На думку відповідача, позивач взагалі не є власником спірної земельної ділянки, тому позбавлений права звертатися до суду з віндикаційним позовом, що відповідно до вимог чинного законодавства є виключним правом власника майна. Крім цього, представник відповідача наголошував, що відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі оплатних правочинів та рішень судів у відповідності до вимог законодавства, належним чином їх оформили, про будь-які майнові претензії стосовно спірних земельних ділянок з боку третіх осіб не знали і не могли знати, тому є добросовісними набувачами придбаного нерухомого майна, що виключає можливість його витребування на користь позивача. Крім того, представник відповідачів наполягав на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин та подав до суду відповідну заяву. Під час розгляду справи представник позивача [PERSON] подав клопотання про залучення до участі в даній справі співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки, як стало відомо за результатами проведеної земельно-технічної експертизи, за час розгляду справи були змінені власники спірної земельної ділянки. Представник відповідачів [PERSON] не заперечила щодо задоволення даного клопотання. Суд залучив в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки при вирішенні даного спору можуть порушуватися їх інтереси. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області виконавчому комітету були делеговані повноваження ради щодо приватизації земельних ділянок. Так, на підставі Рішення виконавчого комітету Підгірцевської сільської ради № 10 від 12.10.2001 позивач згодом отримав державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 611 від 16.11.2001 року, відповідно до якого йому була надана земельна ділянка площею 0,2 га в селі Романків Обухівського району Київської області по вулиці Лісова для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Проте у відповідності з п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. За таких обставин, не можна вважати законним делегування Підгірцевською сільською радою повноважень виконкому стосовно приватизації земельних ділянок, який згодом нібито прийняв рішення від 12.10.2001 р. про видачу позивачеві державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. До того ж, позивач так і не надав оригінал (чи належно посвідчену копію) зазначеного рішення виконкому, тому суд не приймає його до уваги. Обґрунтовуючи набуття права власності на земельну ділянку площею 1 га в селі Романків Обухівського району Київської області по вулиці Лісова, позивач посилається на державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 765 від 11.11.2002 року та виготовлений на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок. Проте з такими доводами суд погодитися не може, оскільки, як вбачається з наданої позивачем в якості доказу копії державного акту на спірну земельну ділянку, він за своєю формою не відповідав на момент видачі вимогам чинного законодавства, тому не може вважатися належним доказом набуття Позивачем права власності на спірну земельну ділянку. Так, згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. На момент виникнення спірних правовідносин форма державних актів була затверджена Постановою Кабінету міністрів України від 02.04.2002 р. № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», якою в якості обов'язкового елементу державного акту передбачалося, зокрема, зазначення кадастрового номеру земельної ділянки. Вказана Постанова КМУ набула чинності 19.04.2002 р. (Офіційний вісник України, 2002, № 14 (19.04.2002), ст. 753). Таким чином, саме з 19 квітня 2002 року право власності на земельні ділянки посвідчувалося державним актом нового зразка, з обов'язковим зазначенням кадастрового номеру. Натомість, як вбачається з наданої Позивачем копії Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], він не містить такого обов'язкового елементу, як кадастровий номер земельної ділянки, що взагалі позбавляє суд можливості ідентифікувати спірну ділянку серед інших суміжних ділянок, які співпадають за розміром. Таким чином, Державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 765 від 11.11.2002 року, яким позивач обґрунтовує своє право власності, був виготовлений із застосуванням форми старого зразка без зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, в той час як на момент його видачі вже п'ять місяців діяла нова форма державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, затверджена відповідною Постановою КМУ. До того ж, відповідно до п.1.12. Наказу Держкомзему України № 43 від 04 травня 1999 року (який діяв на момент виникнення правовідносин) складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку щодо відсутності факту винесення меж спірних земельних ділянок в натурі (на місцевості) з огляду на таке. У заяві із запереченнями представник відповідачів зазначив, що під час розгляду Обухівським районним судом Київської області справи № 2- 127/08 за позовом [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] до ТОВ «Агентство безпеки «Партнер» про усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження земельними ділянками було встановлено факт відсутності актів винесення меж спірних земельних ділянок в натуру (на місцевість). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З наведеного вбачається, що у лютому 2008 року актів винесення меж в натуру (на місцевість) спірних земельних ділянок не існувало, хоча вони мали бути виготовлені ще у 2001 та 2002 році, перед складанням державних актів. Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд не встановив в матеріалах даної цивільної справи акти винесення меж спірних земельних ділянок в натурі (на місцевості). Зважаючи на те, що будь-яких доказів наявності актів винесення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачем не надано, суд за результатом дослідження наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності робить висновок про відсутність факту винесення меж спірних земельних ділянок в натурі (на місцевості). Також позивач зазначає, що доказом того, що земля, яка належала [PERSON], була в незаконний спосіб передана іншим особам, є Висновок землевпорядної технічної експертизи від 14.08.2008 р. № 1098/04, здійснений за дорученням Прокуратури Святошинського району міста Києва Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Суд не може прийняти даний висновок як належний та допустимий доказ та критично ставиться до вказаного експертного висновку з огляду на наступне. Обухівським районним судом Київської області у рішенні від 17 квітня 2014 року по справі № 372/99/14-ц (копія рішення додається) було встановлено, що зазначений експертний висновок не може розглядатися як доказ з огляду на його неналежний характер. Зокрема, у даному рішенні було зазначено, що зі змісту експертного висновку вбачається, що експертиза проведена інженером проекту відділу проблем екології та ґрунтових обстежень ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Зазначена особа не є експертом, в неї відсутнє свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, відсутнє підтвердження стажу експертної роботи. Як вбачається з матеріалів справи, установа, в якій працює дана особа, не відноситься до установ, що здійснюють проведення судових експертиз. З фотокопії Листа ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 01/04-06/1387 від 07.10.2011 р. вбачається, що ця установа не є експертною організацією, жодний з її співробітників не включений до Державного реєстру атестованих судових експертів, на Інститут не поширюється дія положень Закону України «Про судову експертизу». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, приймаючи до уваги особливі вимоги чинного законодавства щодо здійснення експертної діяльності, а також наявні у матеріалах справи докази, суд погоджується з доводами представника відповідачів щодо неналежного характеру зазначеного експертного висновку, в якості доказу. Таким чином, позивачем належним чином не доведене набуття ним права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, оскільки надані ним в якості доказів правовстановлюючі документи на земельну ділянку, не відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент їх видачі. З системного аналізу положень ст. 388 ЦК України суд зробив висновок, що звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння є виключним правом власника такого майна. Тобто особа, яка звертається до суду з віндикаційним позовом, має перш за все, обґрунтувати та документально підтвердити своє право власності на це майно, що є необхідною передумовою задоволення позову. Так, позивач у власному позові неодноразово зазначає, що саме він є власником спірних земельних ділянок. Водночас позивачем надаються дані з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна щодо об'єктів нерухомого майна, а також Відомості про земельні ділянки з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, якими встановлено, що спірні земельні ділянки належать на праві власності відповідачам. Крім того, дослідивши обставини справи та встановивши факт порушення позивачем порядку набуття права власності на спірні земельні ділянки, а також невідповідності наданих ним правовстановлюючих документів вимогам законодавства, що діяло на момент їх видачі, суд має зробити висновок про відсутність в нього прав та повноважень власника, зокрема, права на звернення до суду з віндикаційним позовом. Позивачем зазначається рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2013 року по справі № 2-311/10 (попередній № 2-889/08), який встановив неналежність способу захисту, використаного позивачем, та вказав на необхідність звернення до суду з віндикаційним позовом . Проте в даному випадку суд не оцінював наявність чи відсутність у Позивача фактичного володіння, а лише встановив ознаку відсутності договірних відносин між позивачем та особами, між якими було укладено оспорювані договори купівлі-продажу. Отже, судом не було встановлено наявність усіх підстав для звернення з віндикаційним позовом, а лише вказано на одну з них. Стаття 328 Цивільного Кодексу України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Представником відповідачів було наведено рішення Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/26343/13-ц від 13 грудня 2013 року, у якому судовим розглядом беззаперечно встановлено, що [PERSON] придбав земельні ділянки (в тому числі спірні, зокрема з такими кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]) на підставі правочинів, які були нотаріально засвідчені та сплатив за них грошові кошти відповідно до умов договорів купівлі-продажу, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями державних актів. Також надано рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 травня 2014 року у справі № 372/99/14-ц, Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2014 р. та Апеляційного суду Київської області від 26.06.2014 року у справі № 372/131/14-ц, якими було встановлено законність переходу права власності на зазначену земельну ділянку від [PERSON] до [PERSON], що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.08.2008 р. по справі № 2-1262/07. На підставі цього рішення [PERSON] також було видано державні акти серія [NUMBER] та серія [NUMBER] на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2010 року у справі № 22ц-3742-09 (№ 2-1262/07 у першій інстанції) зазначене рішення залишено без змін. Рішенням у тому числі підтверджено й добросовісність набуття [PERSON] спірних земельних ділянок. У подальшому за договорами купівлі-продажу від 12 жовтня 2016 року, копії яких були надані представником відповідачів, [PERSON] було відчужено земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER] [PERSON], яка, відповідно, також є добросовісним набувачем цих ділянок. Також представником відповідачів надано копію рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2011 року у справі № 2-1261/11, яким встановлено добросовісність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], визнано право власності на неї. Зазначена інформація також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.05.2014, де вказано, що [PERSON] є власником земельної ділянку з кадастровим номером [NUMBER], а підставою виникнення права власності є рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2011 року у справі № 2-1261/11. Згідно з наявними у матеріалах справи доказами право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2014 року у справі № 757/2263/14-ц та Державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], що виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 9586 від 07 вересня 2007 року; дана інформація також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, що наданий представником відповідачів. За таких обставин та зважаючи на преюдиційність наведених представником відповідача фактів, суд погоджується з твердженням представника відповідачів про те, що відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок на підставі оплатних правочинів , оформлених у встановленому законом порядку, та рішень судів. Окрім того, слід зазначити, що дослідивши Висновок експерта від 30.10.2018 року № 1666/17-41/22010-22014/18-41, суд вважає його таким, що не може розглядатися судом як належний доказ, з огляду на наступне. Експертом неодноразово використовуються такі формулювання, як: «Таким чином, скоріш за все, що розташування земельної ділянки № 0031 у співвідношенні із земельними ділянками №№ 0022-006 має наступний вигляд»; «земельна ділянка, належна на праві власності [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER]), ймовірно повністю накладається на земельну ділянку площею 0,20 га, належну на праві власності [PERSON].»; «координати земельної ділянки № 0031 (в тому разі, якщо експертом вірно визначено місце розташування земельної ділянки) повністю співпадають із розташуванням земельної ділянки площею 0,20 га, належної на праві власності [PERSON].» тощо. Суд вважає зазначені формулювання такими, що не є точними та визначеними, та з огляду на це не являють собою встановлені в процесі здійснення експертизи факти або висновки, що ґрунтуються на таких фактах, а є припущеннями експерта. Відповідно до ч. 2 статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Згідно з п. 2.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція) експерту забороняється, зокрема, вирішувати питання, які виходять за межі спеціальних знань експерта та з'ясування питань права і надавати оцінку законності проведення процедур, регламентованих нормативно-правовими актами. Натомість експерт у висновку зазначає наступне: «Ч. 1 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2002, що діяла на час видачі державного акту) врегульовувала, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Outcome: dismissed