Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за № 177/08/2013/0312 від 12.08.2013 року у розмірі 101\~363,05 грн., з яких: 87\~460,84 грн. - заборгованість за кредитом; 13\~902,21 грн. нараховані та несплачені проценти за користуванням кредитом за період з 01.06.2014р. по 30.04.2015р. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав заяву з проханням справу розглянути в його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені, надали суду заяву про застосування позовної давнсті та відмовлення в задоволенні позову. Згідно вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву та додані до неї докази, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що відповідно до умов договору за № 177/08/2013/0312 від 12.08.2013 позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 129\~320,00 грн. строком з 12.08.2013 до 11.11.2015 із встановленням сплати процентів у розмірі 16,3% річних на придбання автомобіля марки «HYUNDAI», моделі «ELANTRA», 2013 року випуску (далі кредитний договір). З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 12.08.2013 року було укладено договір поруки №312/177-1. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 12.08.2013 року укладено договір поруки №312/177-2. Відповідно до п. 1.1. договорів поруки відповідачі [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися в повному обсязі нести солідарну з відповідачем [PERSON] відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі зобов`язань по кредитному договору. Згідно із п. 1.3.2. кредитного договору, позичальник, зобов`язався у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі. Відповідно до п.1.4.1. кредитного договору за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 16,3% річних. Одночасно, пунктом 1.4.2. кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами, які не повернуті у терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 21,3% річних. Відповідно до п. 3.1. кредитного договору відповідач здійснює повернення кредиту у відповідно до графіку, встановленого у додатку 2 до цього договору, та сплату процентів за користування кредитними коштами (далі кредитна заборгованість) шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 5937,00 грн. (далі періодичний платіж) (крім першого та останнього платежів) щомісяця з 1-го по 10-те число кожного місяця, шляхом внесення коштів на рахунок кредиту, відкритий у відділені позивача через касу банку або шляхом безготівкового перерахування. Пунктом 3.9. кредитного договору передбачено, що у разі порушення позивачем встановлених цим договором порядку та строків сплати періодичних платежів, суми непогашених у строк платежів (або їх частини) визначаються простроченими та наступного банківського дня переносяться банком на рахунки простроченої заборгованості Відповідно до пункту 3.10. кредитного договору проценти за користування кредитними коштами нараховується на суму строкової та простроченої заборгованості із кредитом із дотриманням умов. Пунктом 3.11. кредитного договору передбачено, що при розрахунку процентів застосовується метод 30/360, коли для розрахунку береться умовна кількість днів у місяці 30 та у році 360 днів. Крім того, відповідно до п. 5.2. кредитного договору у випадку порушення позичальником зобовязань по цьому договору, він зобовязаний відшкодувати банку збитки, а також сплатити штрафні санкції та інші видатки, понесені банком за цим договором. Згідно квітанції N TR.741374.23350.7173, останній платіж [PERSON] було внесено 05 червня 2014 року. Разом з тим, відповідачами було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~ \~ \~ \~Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦКУ). За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). \~ \~ \~ \~Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. \~ \~ \~ \~Згідно за ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. В судовому засіданні встановлено, що останній платіж за кредитом здійснений 05 червня 2014 року, тобто вперше не юули виконані зобов`язання по погашенню кредиту 11 липня 2014 року. \~ \~ \~ \~Встановлено, що банк звернувся до суду з позовною заявою 03.07.2018 року, після того, як строк позовної давності сплив ще 11 липня 2017 року до відповідача з вимогами щодо повернення кредитного боргу не звертався. Станом на дату подачі позову до суду 03.07.2018 позивач пропустив строк позовної давності, з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався. Разом з тим, позовну заяву було подано до суду 03.07.2018, тобто після спливу строку позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 серпня 2019 року, справа № 2004/1979/12, у правовому висновку звернула увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше н е встановлено договором поруки. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строку не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Умови договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя. Оскільки позивач звернувся до суду 03.07.2018 року, то порука за договором поруки № 312/177-2 від 12.08.2013 року була припинена щодо чергових прострочених платежів за період з 10 липня 2014 року (останній день чергового обов`язкового платежу) по 10 липня 2017 року та процентів, нарахованих в цей період, що відповідає п. 5.2 договору поруки, згідно з яким порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу частинами (щомісячними платежами) та встановлено самостійну відповідальність останнього за невиконання цього обов`язку, то порука [PERSON] припиняється щодо заборгованості по кожному черговому платежу, який виник як за три роки до звернення кредитора із даним позовом. Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-262цс15 викладений висновок про те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчить про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосування норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк ,передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя, цей строк не можна поновити, зупинити чи прервати. Враховуючи вищевикладене, суд застосовує позовну давність за клопотанням відповідачів та відмовляє позивачу в задоволенні позову.

Outcome: dismissed