Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 21.02.2008 року уклав з ПАТ «РБ Аваль» кредитний договір № 014/11/1730, предметом якого було надання кредиту в сумі 37740,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14% річних та строком погашення до 21.02.2018 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, позичальник надав банку у заставу житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що під час укладення кредитного договору його не було повідомлено про всі умови кредитування, а саме: сукупну вартість кредиту; надання неповної, необхідної, достовірної, доступної та своєчасної інформації, щодо кредитного договору; не відповідність підпису на документах щодо умов кредитування його особистому підпису; не визначення банком розміру відсоткової ставки за користування кредитом та ін.., кредитний договір є таким, що суперечить принципу добросовісності, діючому законодавству, наслідком його укладання є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, внаслідок чого споживач опинився в скрутному матеріальному становищі та не уклав би вказаний договір, якби знав про всі його істотні умови; крім того, спірний кредитний договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, у зв'язку із чим, позивач вважає, що в силу Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 216 548 ЦК України вказаний кредитний договір є недійсним та просить суд визнати його таким. В судовому засіданні представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти них, виклавши свою позицію у письмових запереченнях, згідно яких позивачу банком наданий кредит в сумі 37740,00 дол. США зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном повернення до 22.06.2025 року; позивач особистим підписом підтвердив факт ознайомлення з усіма умовами кредитування, про сукупну вартість кредиту, валютні ризики; на протязі тривалого часу позивач виконував умови кредитного договору, сплачував щомісячні платежі, не звертаючись з заявами про недійсність кредиту, у зв'язку із чим вважає, що підстав для задоволення позову немає. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив, що між сторонами 21.02.2008 року був укладений кредитний договір №N014/11/1730, за умовами якого [PERSON] отримав від ПАТ «Райффайзен банк Аваль» кредитні кошти в сумі 37740,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 14% та кінцевим терміном повернення до 21.02.2018 року. Зазначені обставини не заперечуються сторонами, підтверджуються матеріалами справи, а тому вважаються встановленими. Згідно п.15.4 р.15 кредитного договору, позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам (інтересам його сім'ї), є розумними та справедливими. Умови відповідальності позичальника передбачені у розд.16 кредитного договору, з якими [PERSON] погодився, про що поставив особистий підпис на кожній сторінці договору . Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В контексті зазначеної норми, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. За наявним у матеріалах справи примірником кредитного договору, на кожній сторінці якого [PERSON] поставив особистий підпис, що ніким не оспорюється, вбачається, що кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Відповідно до п.п.1-3, 5,6 ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами під час звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та згоди відповідача на укладання такого договору. Посилання позивача на ту обставину, що в момент вчинення договорів його не було повідомлено про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, як це передбачено Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», суд до уваги не приймає, з огляду на положення, що містяться в п. 15.7 договору, згідно якого позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовану сукупну вартість кредиту, та не має зауважень щодо наданої інформації, яка є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Стосовно обґрунтування позивачем факту недійсності укладеного договору кредиту № №N014/11/1730 від 21.02.2008 року включенням до кредитного договору умови про право банку на односторонню зміну відсоткової ставки, що є порушенням прав [PERSON] з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», суд також оцінює критично, оскільки умовами укладеного між сторонами кредитного договору № №N014/11/1730 від 21.02.2008 року, зокрема ст. 4 встановлено: кредитор має право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника, але не частіше одного разу на шість місяців, змінити процентну ставку за кредитом у разі настання подій, які мають безпосередній вплив на вартість (збільшення вартості) кредитних ресурсів установи кредитора та не залежать від волі сторін, зокрема у випадках-збільшення більш ніж на 5 процентних пункти ставок LIBOR строком на 6 місяців (або ставки EURIBOR строком на 6 місяців за кредитами в Євро); збільшення більш ніж на 5 процентних пункти середньозважених ринкових процентних ставок за строковими (до одного року) депозитами фізичних осіб у валюті кредиту (згідно офіційних даних НБУ); збільшення більш ніж на 5 процентних пункти процентних ставок за зовнішнім запозиченням установи кредитора; введення нових або збільшення існуючих податків чи інших обов'язкових платежів, що стягуються за депозитними чи кредитними операціями установи кредитора; збільшення НБУ відрахувань для формування обов'язкових резервів за строковими вкладами або резервів для відшкодування витрати за кредитними операціями банків в іноземній валюті; запровадження обмежень на видачу(обслуговування) кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за умов встановлення процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 14% та відсутності у суду відомостей щодо її зміни у період з моменту укладення кредитного договору та до часу розгляду справи, порушень прав [PERSON] як споживача під час укладення кредитного договору в даному випадку, суд не вбачає, та не вважає зазначені доводи позивача такими, що дають підстави для визнання кредитного договору недійсним. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Outcome: dismissed