Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 39 230 грн. 05 коп. за кредитним договором №б/н від 23.07.2010р., з яких:4 959 грн. 03 коп. заборгованості за кредитом; 29 526 грн. 73 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 400 грн. 00 коп. заборгованості за пенею та комісією, 500.00 грн. штраф /фіксована частина/; 1 844 грн. 29 коп. штраф /процентна складова/. Просить стягнути судові витрати у розмірі 1762 грн. 00 коп.. Вимоги обґрунтовано тим, що 23.07.2010р. між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір без номеру, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк виконав свої зобовязання перед відповідачем, надавши позичальнику кредит. Однак, відповідач неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 31.03.2018р. виникла заборгованість у розмірі 39 230 грн. 05 коп.. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просить суд позов задовольнити, справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій вимоги банку визнав частково, не погоджуючись із сумою нарахованих відсотків. Просив суд справу розглянути у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.1 ст.631 ЦК України). Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 23.07.2010р. відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та оформлення на його імя кредитної картки «Універсальна» Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг. З Тарифами банку та довідкою про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» також ознайомлений під підпис (а.с.7). Справжність підпису відповідача на заяві-анкеті, отримання кредитної картки та користування нею останнім не заперечувалось. Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий самий строк. Позивач зазначав, що взяті на себе зобовязання за кредитним договором відповідач припинив виконувати, у зв'язку з чим станом на 31.03.2018р. виникла заборгованість в сумі в сумі 39 230 грн. 05 коп., з яких: 4 959 грн. 03 коп. - заборгованість за кредитом, 29 526 грн. 73 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 400 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 844 грн. 29 коп. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком банку (а.с.5-6). Аналізуючи наданий позивачем розрахунок, суд зазначає, що на момент отримання кредиту відповідачем відсотки за користування кредитом нараховувались виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту. З грудня 2010 року процентна ставка визначена як 30%, з вересня 2014 року позивачем змінено порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема до бази розрахунку включено вже нараховані відсотки та санкції за несвоєчасне виконання зобовязань, а також процентну ставку визначено на рівні 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року 43,20% (а. с.5-6). Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту фактично отриману позичальником. Зокрема, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Крім того, відповідно до Довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, останній отримав кредит за відсотковою ставкою 2,5% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості (а.с.8), право банку збільшувати процентну ставку та умови такого збільшення в цій довідці не передбачено. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За таких обставин суд, виходячи з Довідки про умови кредитування та відсутності письмової згоди відповідача на збільшення процентної ставки, приходить до висновку, що наведений в розрахунку розмір заборгованості за процентами в сумі 29 526 грн. 73 коп. є неправильним, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту за процентною ставкою 30,00% на рік в межах строку позовної давності з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року, що становить 4 463 грн. 13 коп. та підтверджується таким розрахунком: 4\~959. 03:100х30.00=1487.71 відсотки в рік; 1487.71:365х 1095 днів, всього 4 463 грн. 13 коп.. Правовий висновок щодо порядку та умов збільшення процентної ставки викладено Верховним Судом України в постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374 цс 17. Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, погашення процентів за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом. Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення пені та штрафів, суд враховує, що відповідно до ст.549 ЦК України пеня і штраф є одним із видів цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування разом за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених в ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення (правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15). Як зясовано, підстави для застосування неустойки позивачем доведені, але він не визначився з приводу різновиду неустойки, який підлягає застосуванню та пред'явив вимоги, які одночасному задоволенню не підлягають, тому суд має можливість самостійно визначити, яка з пред'явлених вимог підлягає задоволенню. Позивач має право вимагати стягнення пені, яка в даному випадку є більш дієвим заходом впливу на порушника, однак, у звязку з тим, що ним не розмежовано суму пені та комісії, а за кожну з цих вимог нараховуються окремо відповідні суми, і з матеріалів справи неможливо встановити, які суми із загальної 2 400 грн. 00 коп. є пенею, а які комісією, за які послуги нарахована ця комісія та чому вона включена до пені, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог, так як сума пені не визначена та не надано належного її розрахунку. З цих підстав не підлягає стягненню і комісія. Крім того, з рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Так, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. Матеріалами справи не підтверджено, що комісія нарахована за дії вчинені банком на користь позичальника. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 234/169/15-ц і згідно зі ст.360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів. Суд також відзначає, що нарахування позивачем штрафу у фіксованій грошовій сумі 500 грн.) незалежно від суми заборгованості, а також нарахування штрафу у відсотках від суми позову, суперечить принципу нарахування штрафу, передбаченому ст.549 ЦК України (щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення), тому суд вважає можливим стягнути з відповідача лише штраф у розмірі 471 грн. 11 коп.(процентна складова +5% від суми позову 9 422,16 яка складає 4959,03 - заборгованості за кредитом та 4\~463,13 - заборгованості по процентам за користування кредитом). Отже, позов підлягає частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом 4 959 грн. 03 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом 4 463 грн. 13 коп. та штрафу 471 грн. 11 коп. (процентна складова). В частині\~стягнення заборгованості\~за процентами\~користування кредитом\~у розмірі\~25\~063\~грн.\~60\~коп.,\~пенею та\~комісією в\~сумі 2\~400\~грн.\~00\~коп.,\~а також\~штрафів у\~розмірі 500\~грн.\~(фіксована\~частина) та 1 373 грн. 18 коп. (процентна складова) - слід відмовити з підстав, наведених вище. Також у\~відповідності до\~положень ч.1\~ст.141\~ЦПК України\~з [PERSON] на користь банку підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 25,22%. На підставі викладеного та

Outcome: partial