Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Відповідача та, з урахуванням уточнень (а.с.144-146), просить стягнути з нього на свою користь грошові кошти в розмірі 80930 грн. що були передані йому в якості авансу та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що 13.11.2006 року вони з Відповідачем [PERSON] дійшли усної домовленості про продаж йому останнім домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] Вказану домовленість Сторони посвідчили розпискою, складеною у простій письмовій формі, що підтверджувала зазначені наміри сторін. Відповідно до розписки Відповідач [PERSON] надав Позивачу правовстановлюючі документи (технічний паспорт, договір дарування на домоволодіння, договір дарування на земельні ділянки та схеми на газ), а він в свою чергу передав Відповідачу грошові кошти у розмірі 10000 доларів США та 1000 грн., у якості авансового платежу. В цей же день, 13.11.2006 року Відповідач [PERSON] видав Позивачу нотаріально посвідчену довіреність на повне розпорядження зазначеним житловим домоволодінням та уповноважив його здійснити купівлю-продаж цього будинку. На думку Позивача, ця довіреність підтверджує прямий намір Відповідача продати належне йому вищезазначене домоволодіння, а з того, що така довіреність була надана Позивачу, він робить висновок про те, що Відповідач мав намір продати це домоволодіння саме йому. Єдиною перешкодою для належного оформлення договору купівлі-продажу між Сторонами була відсутність належно оформлених правовстановлюючих документів, оскільки домоволодіння раніше належало на праві приватної власності іншій особі. Таким чином, укладання основного договору купівлі-продажу було відкладено на термін, необхідний для приведення документів у відповідність до чинного законодавства. Позивач, користуючись довіреністю наданою відповідачем здійснив оформлення всіх необхідних документів, сплатив Відповідачу вищезазначені кошти, ці обставини також встановлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 19.11.2012 року. Договір оренди, який би міг стати підставою для зарахування вище зазначених коштів в рахунок орендної плати між Сторонами не укладався. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013 року встановлено, що оскільки договір купівлі-продажу вказаного житлового домоволодіння між Сторонами не було нотаріально посвідчено, то даний договір є неукладеним, але Апеляційним судом Дніпропетровської області не досліджувались повторно обставини встановлені Новомосковський міськрайонним судом Дніпропетровської області щодо вчинення попереднього договору купівлі-продажу між Сторонами та єдиною підставою для визнання договору купівлі-продажу неукладеним визнано лише відсутність його нотаріального посвідчення. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між Сторонами укладений не був, а вони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана позивачем грошова сума в розмірі 10000 доларів США та 1000 грн. є авансом, який підлягає поверненню Позивачу. Після прийняття рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області, Позивач неодноразово звертався до Відповідача [PERSON] з проханням повернути йому зазначені грошові кошти, передані йому під розписку, телефонував, неодноразово зустрічався, щоб вирішити все без суду, проте Відповідач навідріз відмовився повернути Позивачу гроші. За захистом своїх законних прав та інтересів Позивач й звернувся до суду з вимогою про стягнення з Відповідача 79930 грн., що за курсом НБУ станом на 03.07.2013 року (дата звернення до суду) еквівалентно 10 000 доларів США та 1000 грн. Відповідач з позовними вимогами [PERSON] не погодився та подав зустрічний позов, в якому він заперечує проти позовних вимог Позивача [PERSON] та наполягає на тому, що саме його права було порушено. При цьому Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 203569 грн. 17 коп. у якості компенсації за завдані йому матеріальні та моральні збитки, 90984 грн.59 коп. на користь держави в рахунок несплачених ним податків та відшкодувати за його рахунок судові витрати (а.с.69-71). В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він дійсно отримав від [PERSON] 10000 доларів США та 1000 грн. за розпискою від 13.11.2006 року, але ці грошові кошти були ним отримані не як плата за вищевказане домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], а за залишені в цьому домоволодінні меблі та інвентар, а також в рахунок відшкодування ймовірних збитків від дій [PERSON] по збереженню цього майна до його продажу, якого він в цей же день, 13.11.2006 року, уповноважив відповідною довіреністю оформити необхідну документацію на це домоволодіння та продати його. При цьому Сторони в усній формі домовилися про те, що [PERSON] має продати зазначене домоволодіння від імені [PERSON] за ціною, не нижче ринкової та оціночної БТІ. З метою реалізації доручення, викладеного в цій довіреності, одночасно з написанням розписки, він, [PERSON], передав [PERSON] пакет документів на домоволодіння: технічний паспорт, договір дарування на дім, договір дарування на земельну ділянку, схему газового проводу. Тобто, Сторони не укладали ніяких двосторонніх правочинів відносно купівлі-продажу зазначеного домоволодіння, з чого випливає, що між ними не виникло ніяких прав та обов'язків. Довіреність та розписка є односторонніми документами, які не містять жодних обов'язків його, [PERSON] повертати отримані від [PERSON] отримані грошові кошти за будь-яких умов. В той же час, в березні 2008 року, [PERSON] отримав всі необхідні документи, що давали право на здійснення угоди щодо купівлі-продажу домоволодіння, але домоволодіння від його, [PERSON] імені, за виданою довіреністю не продав. У зв'язку з цим він, [PERSON] скасував видану [PERSON], оскільки таку бездіяльність останнього витлумачив для себе як обман. Після цього [PERSON], у 2008 році в судовому порядку через Новомосковський міськрайонний суд намагався довести, що ці документи підтверджують, факт укладення між Сторонами договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння за 10000 доларів США (на той час 50000 грн.), в той час як згідно до висновку оцінювача, вартість цього домоволодіння 147611 грн. Згідно з Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013 року договір купівлі-продажу домоволодіння на підставі розписки, визнано неукладеним. У зв'язку із відмовою [PERSON] повернути оригінали правовстановлюючих документів на домоволодіння, тривалим судовим розглядом вказаної судової справи, під час якої на зазначене домоволодіння було накладено арешт, він, [PERSON] був позбавлений можливості реалізувати свої права власника (продати, обміняти, подарувати, здати в оренду тощо), що потягло за собою збитки, які він розраховує у вказаному вище розмірі. До цих розрахунків Позивач за зустрічним позовом [PERSON] також додає й те, що за період з 2006 року по теперішній час родина [PERSON] використовує вказане домоволодіння, земельну ділянку, на якій воно розташовано, фруктовий сад для особистого збагачення, не сплачуючи податки. Мати [PERSON], яку останній оселив в зазначеному домоволодінні, розводить на території домоволодіння свійських тварин тощо. Окрім того, Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до вимог Позивача за первинним позовом [PERSON], оскільки з моменту передачі ним зазначеної суми грошових коштів, які він вимагає стягнути з нього, [PERSON], до моменту звернення Позивача до суду з даним позовом минуло 7 років (а.с.47). В судовому засіданні Позивач за первинним позовом [PERSON] та його представник підтримали свої позовні вимоги згідно до викладеного у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач за первинним позовом [PERSON] проти задоволення цього позову заперечував, наполягав на задоволенні його зустрічних позовних вимог. По справі, за ініціативою Позивача за первинним позовом, допитаний свідок [PERSON], яка підтвердила факт передачі коштів у розмірі 10000 доларів США та 1000 грн. [PERSON] [PERSON] 13.11.2006 року та повідомила, що була присутня при передачі цих коштів та складанні відповідної розписки. Ці кошти були передані як плата за будинок, належний [PERSON], який [PERSON] у такий спосіб придбав (купив) у [PERSON] Дані обставини були засвідчені свідком на розписці від 13.11.2006 року. Вислухавши пояснення Сторін та свідка, дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить Відповідачу за первинним позовом [PERSON], що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим 25.03.2008 р. (а.с.74). Йому ж, на підставі Державних актів на право власності на земельні ділянки, належать земельна ділянка під цим будинком розміром 0,250 га. та земельна ділянка навколо нього для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,2432 га. (а.с.75-76). 13.11.2006 року Сторони у простій письмовій формі підписали Розписку, згідно до якої [PERSON] передав [PERSON] довіреність на продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], технічний паспорт, договір дарування на це домоволодіння, договір дарування на земельн ділянки та схеми на газ, отримав від [PERSON] 10000 доларів США та 1000 грн. за меблі та інвентар, залишені у цьому будинку (а.с.17). Зазначені грошові кошти у сумі 10000 доларів США [PERSON] придбав в АКБ «Діамант» 13.11.2006 року за 51000 грн. (а.с.94). Окрім того, в цей же день, 13.11.2006 року [PERSON] видав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на повне розпорядження зазначеним житловим домоволодінням та уповноважив його здійснити купівлю-продаж цього будинку (а.с.59). Позивач за первинним позовом [PERSON] наполягає на тому, що у такий спосіб, а саме: шляхом видачі вказаної довіреності та написання розписки про отримання зазначеної суми грошових коштів, Сторони й домовилися про те, що він, [PERSON] покупає за цю суму зазначене домоволодіння у [PERSON], уклавши в такій формі договір, який підтвердили зазначеними документами з відстрочкою укладення нотаріально посвідченого основного договору до приведення документації на домоволодіння у відповідність до вимог законодавства. Позивач же за зустрічним позовом [PERSON] з цього приводу зайняв непослідовну правову позицію: стверджуючи про відсутність намірів продати [PERSON] це домоволодіння за вказану суму грошових коштів в зазначений спосіб, в той же час, у судовому засіданні 09.01.2014 року підтвердив той факт, що 13.11.2006 року він таки мав намір укласти із [PERSON] договір купівлі - продажу цього домоволодіння та з цією метою вони звернулись до приватного нотаріуса, проте нотаріус відмовив їм у вчинені даного правочину оскільки наявних на той момент документів було недостатньо, та запропонував йому, [PERSON], видати [PERSON] довіреність на повне розпорядження домоволодінням, що й було зроблено. Намагаючись довести дійсність укладеного в вищезазначений спосіб договору купівлі-продажу вказаного домоволодіння, Позивач за первинним позовом [PERSON] звертався до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, рішенням якого від 19.11.2012 р. у справі №2-570/2011 позов [PERSON] було задоволено, визнано таку форму договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння від 13.11.2006 року та сам договір дійсним і визнано право власності на це домоволодіння за [PERSON] При цьому судом встановлено, що Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу домоволодіння, але не оформили його нотаріально із подальшою державною реєстрацію через низку об'єктивних та суб'єктивних причин (а.с.163-167). В той же час, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013 року у цивільній справі №22-ц/774/3114/13 рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу цього домоволодіння в зазначений спосіб, а також визнання за ним права власності на це домоволодіння - відмовлено, зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів: технічний паспорт на садибний житловий будинок з додатками та державні акти на земельні ділянки. При цьому Апеляційним судом Дніпропетровської області єдиною підставою для визнання договору купівлі-продажу неукладеним визнано відсутність нотаріального посвідчення цього договору (а.с.19-21). В даній же справі судом також встановлено, що 15.12.2008 р. [PERSON] у простій письмовій формі уклав попередній договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння за 280000 грн. із [PERSON], згідно до умов якого, основний договір мав би бути укладений у місячний строк після його підписання (а.с.62), але основний договір між цими особами укладений не був у зв'язку із накладенням судом арешту на вказане домоволодіння під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ними в 2006 році при написанні зазначеної вище розписки в усній формі (а.с.72, 89). Позивач за зустрічним позовом [PERSON], стверджуючи, що у зв'язку із неможливістю розпорядитися належним йому майном - зазначеним вище домоволодінням, тим, що весь цей час, починаючи з 2006 року родина Відповідача за зустрічним позовом користується цим домоволодінням, йому, [PERSON] спричинені збитки, які він розраховує, виходячи з аналогії норм цивільного права та податкового законодавства і бере за основу при таких розрахунках ставки податку на нерухоме майно згідно до рішення Миколаївської сільської ради №6/17/VI від 14.05.2013 р., застосовуючи на свій розсуд трикратну ставку орендної плати, а також посилається на висновки про вартість цього домоволодіння, визначену на його замовлення оцінювачем ПП «Проекспертсервіс», якому за цю оцінку він сплатив 1600 грн. (а.с.82-87). Факт проживання матері Позивача за первинним позовом - [PERSON] в зазначеному домоволодінні з 13.11.2006 року по теперішній час підтверджується актом Миколаївської сільради (а.с.181). Обґрунтовуючи спричинення йому збитків діями [PERSON], Позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається також на лист відділу ДВС в АНД районі м. Дніпропетровська в адресу АНД РВ УМВС в Дніпропетровські області про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за невиконання рішення суду про повернення документів на зазначене домоволодіння та відшкодування судових витрат (а.с.91). Згодом, 14.11.2013 р. [PERSON] через ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплатив на користь [PERSON] 868 грн.26 коп. на виконання рішення суду про стягнення цієї суми в рахунок відшкодування судових витрат (а.с.162). В той же час, 05.08.2013 р., за заявою [PERSON] зазначене домоволодіння відключено від газопостачання (а.с.159), яке було поновлено самовільно шляхом зриву пломби, що підтверджується актом-претензією Управління з експлуатації газового господарства «Дніпропетровськгаз» (а.с.182). Наразі кожна з Сторін даної справи по своєму витлумачує мету, зміст та правові наслідки підписання ними вищезазначених документів (розписки про отримання грошових коштів [PERSON] та виданої ним довіреності [PERSON] від 13.11.2006 року), також як і дії, вчинені ними у зв'язку із складенням цих документів. При цьому Позивач за первинним позовом [PERSON] стверджує, що у такий спосіб він домовився з Відповідачем за первинним позовом [PERSON] про придбання ним зазначеного домоволодіння, останній же наполягає на тому, що в даному випадку мало місце представництво його інтересів щодо продажі [PERSON] від його імені зазначеного домоволодіння третій особі, а грошові отримані ним кошти є заходом забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань. Виходячи з викладеного, суд доходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини по укладенню між ними правочину та тлумачення його змісту, виконання взятих на себе зобов'язань та їх забезпечення, а також спричинення збитків через невиконання цих зобов'язань та їх відшкодування. Правовідносини, що виникли між Сторонами законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, серед яких є припинення дії. Яка порушує право, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, та вказано, що суд може захистити право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦК України: 1. Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). 2. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. 3. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. 4. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.1 ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Аналізуючи правові позиції Сторін по справі та досліджені в судовому засіданні докази у співставленні їх із наведеними законодавчими нормами, суд доходить до висновку про те, що матеріалами справи, перш за все, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013 року, доведено той факт, що договір купівлі-продажу житлового будинку між Сторонами укладено не було, відтак, ніякого зобов'язання у Позивача за первинним позовом [PERSON] з виплати Відповідачу за первинним позовом [PERSON] вартості будинку не виникло, Відповідач не є кредитором, а Позивач не є боржником. Водночас, своїми діями Сторони засвідчили наміри вчинити такий правочин, про що свідчить не тільки факт передачі Позивачем за первинним позовом [PERSON] Відповідачу за первинним позовом [PERSON] зазначеної суми грошових коштів, підтверджений відповідною розпискою в момент їх передачі, але й факт видачі останнім Довіреності [PERSON], якою той був уповноважений продати вказане домоволодіння за ціну та на умовах за власним розсудом. Жодних застережень з приводу мінімальної вартості домоволодіння, нижче якої його продавати неможна, ця довіреність не містить. Видаючи дану довіреність Відповідач за первинним позовом [PERSON] прийняв усі ризики настання наслідків, які можуть виникнути під час виконання умов довіреності. З огляду на це, суд критично ставиться до твердження Відповідача за первинним позовом [PERSON] про те, що передані йому [PERSON] грошові кошти були забезпеченням взятих ним на себе зобов'язань щодо відновлення документів на будинок, підшукування покупця на нього, вчинення від імені [PERSON] угоди про продаж зазначеного домоволодіння та ще й нагляду за його станом до моменту продажу. Виходячи із звичаїв ділового обороту, змісту згаданих документів (довіреності та розписки), змісту вчинених Сторонами дій та пояснень самого [PERSON] випливає, що таке витлумачення фактичних обставин справи [PERSON] суперечить не тільки внутрішньому волевиявленню останнього в розумінні ч.1 ст.202 ЦК України, а й здоровому глузду, адже за таких обставин не [PERSON] мав би передавати [PERSON] грошові кошти, та ще й в такому розмірі, а навпаки, [PERSON] мав би оплатити [PERSON] його роботу по виконанню доручення на продаж домоволодіння. Тому, виходячи зі змісту ч.2 ст.570 ЦК України, суд знаходить можливим визнати передані позивачем грошові кошти відповідачу авансом. До такого висновку суд дійшов також з того, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі - продажу будинку, який в даному випадку укладений не був. Окрім того, суд не бере до уваги твердження Відповідача за первинним позовом про отримання зазначених коштів від [PERSON] в якості покриття або відшкодування збитків, які можуть бути понесені ним у майбутньому, з тих підстав, що розписка не містить в собі таких умов, а інших доказів на підтвердження даних обставин відповідач до суду не надав. Крім того, Відповідач за первинним позовом [PERSON] у судовому засідання наполягав на тому, що він не перешкоджав Позивачу за первинним позовом [PERSON] у реалізації прав наданих довіреністю, проте дані твердження спростовуються висновками рішень Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2012 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013 року. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між Сторонами в справі укладений не був, а Сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, принаймні [PERSON] на це розраховував та це підтверджується розпискою, довіреністю і показами свідка, передана позивачем грошова сума в розмірі 10000 доларів США та 1000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у своїй Постанові від 13.02.2013 року по справі №6-176цс12, який вказав на те, що законом не передбачено можливість залишення авансу у сторони яка його отримала у разі не укладення в подальшому договору (а.с.148-151). Доходячи до такого висновку, суд не може погодитися із наполяганням Відповідача за первинним позовом [PERSON] на застосуванні строку позовної давності, оскільки в даному випадку цей строк має розраховуватися не від дня передачі йому зазначених коштів Позивачем за первинним позовом [PERSON] 13.11.2006 року, а від дня, коли останній дізнався про те, що ці кошти, передані ним Відповідачу за первинним позовом [PERSON] як авансовий платіж за домоволодіння, яке він бажав придбати, виявилися переданими марно через те, що договір купівлі-продажу домоволодіння по якому, як він вважав, ним передано ці кошти, визнано недійсним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області, тобто з 17.04.2013 року. Водночас, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги Позивача за первинним позовом [PERSON] про стягнення з Відповідача за первинним позовом [PERSON] 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, не доведені, оскільки жодних доказів того, що діями останнього йому спричинена якась моральна шкода, [PERSON] суду не надав. Що стосується зустрічних позовних вимог Відповідача за первинним позовом [PERSON], то суд не може погодитися з тим, що до взаємовідносин Сторін під час вчинення ними вищезгаданих дій (передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON], який в свою чергу написав розписку про отримання коштів, передав йому документи на домоволодіння, та видав довіреність на право його продажу) можна застосувати аналогію закону та вважати, що при цьому виникли орендні взаємовідносини. Обґрунтовуючи у такий спосіб свої зустрічні позовні вимоги, [PERSON] суперечить сам собі, тут же зазначаючи, що надавши довіреність [PERSON] на право продати домоволодіння від його імені, він вступив з останнім у відносини доручення та діяв як довіритель з одного боку, а [PERSON] як повірений - з іншого. Орендні правовідносини за своєю суттю є двосторонніми, але жодних доказів того, що [PERSON] погодився взяти на себе зобов'язання щодо оплатного користування домоволодінням [PERSON], тобто сплачувати за це додаткові грошові кошти після того, як передав йому 10000 доларів США та 1000 грн., суду не надано. Суд не може взяти до уваги посилання Позивача за зустрічним позовом [PERSON] як на зрив угоди продажу домоволодіння через його арешт на попередній договір його купівлі-продажу за 280000 грн. [PERSON], згідно до умов якого, основний договір мав би бути укладений у місячний строк після його підписання (а.с.62), оскільки визнати його укладеним з огляду на вимоги ст.635 ЦКУ та рішення Апеляційного суду від 17.04.2013, неможливо. Також не бере до уваги суд й його посилання на фотографії зачиненої на замок двері та п'яти качок (а.с.185-186), оскільки невідомо, де, коли та за яких обставин ці фотографії зроблені, тобто їх неможна визнати належними та допустимими доказами. Крім того, Позивач за зустрічним позовом [PERSON], висуваючи вимоги до [PERSON] про стягнення з нього несплачених податків, не надав жодних доказів уповноваження його компетентними до справляння податків органами виступати від їх імені. Посилання ж на порушення кримінальних проваджень у відношенні [PERSON], суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ст.61 ЦПК України, у справі про цивільно-правові наслідки дій особи доказами може бути лише вирок у кримінальній справі що набрав законної сили, а не факт порушення кримінального провадження. Насамкінець, стверджуючи, що користуванням родиною Відповідача за зустрічним позовом [PERSON] зазначеним домоволодінням починаючи з 13.11.2006 року йому, Позивачу за зустрічним позовом [PERSON] спричинено збитки, він замовчує той факт, що увесь цей час він, в свою чергу, користувався грошовими коштами, переданими йому при вище зазначених обставинах [PERSON] та виходячи з його ж розрахунків, лише розміщенням цих коштів на депозитному рахунку в банку, [PERSON] мав можливість отримувати прибуток. З огляду на вкиладене, суд доходить до висновку про те, що зустрічні позовні вимоги не доведені та у їх задоволенні має бути відмовлено. На підставі ст.88 ЦПК України, з [PERSON] також має бути стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 1% від суми грошових коштів, що підлягають стягненню з нього на користь [PERSON], оскільки останній, будучи інвалідом 2 групи як ліквідатор аварії на ЧАЕС (а.с.10-12), на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнений. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.15, 16, 23, 546, 547, 570, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: partial