Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 23 травня 2011 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 88 000.00 грн., повністю до підписання договору. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1136. [PERSON] зобов'язувався позичену суму повертати готівкою кожні три місяці рівними частками з остаточним строком повернення 23 липня 2012 року. Договором допускалось повернення коштів достроково. Свої зобов'язання за договором [PERSON] виконав в повному обсязі, передавши грошові кошти, в той час як [PERSON] зобов'язання виконав частково, повернувши [PERSON] 1 000,00 доларів США 22 жовтня 2011 року та 1 000,00 доларів США 11 листопада 2011 року. Таким чином розмір заборгованості за договором позики від 23 травня 2011 року складає 72 020,00 грн. Розмір 3% річних складає 2 745,02 грн. [PERSON] - дружина [PERSON], надавала свою згоду на укладення даного договору, оскільки позичені кошти фактично були використані в інтересах сім'ї, про що між позивачем і відповідачами існувала домовленість. Тому позивач просить стягнути в рівних частках з [PERSON] та [PERSON] на його користь 72 020,00 грн. боргу , 3% річних в розмірі 2 745,02 грн. та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить суд його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Галичина». Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] коштів не визнає, оскільки її згода на отримання [PERSON] позики не є ні порукою, ні іншим видом забезпечення зобов'язання. Тому [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позову в частині позовних вимог до [PERSON] Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 23 травня 2011року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 88 000,00 грн., що еквівалентно 11 000,00 доларів США повністю до підписання цього договору (а.с.5-6, 49). Договір було посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1136. Суд приходить до висновку, що під час укладення договору позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики. Складання позичальником розписки або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики і відсутність такого документу за наявності письмового договору позики не є безумовною підставою для висновку про безгрошовість договору позики. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тобто письмовий, нотаріально посвідчений договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] підтверджує факт передачі позивачем [PERSON] та отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів. Згідно п.2 договору позики [PERSON] зобов'язувався позичену суму повертати готівкою кожних три місяці рівними частками з остаточним строком повернення 23 липня 2012 року. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики повернув [PERSON] 1 000,00 доларів США 22 жовтня 2011 року та 1 000,00 доларів США 11 листопада 2011 року (а.с. 6,49). Отже, розмір заборгованості за договором позики від 23 травня 2011 року складає 72 020,00 грн Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Сума 3 % річних, враховуючи кількість днів прострочення виконання зобов'язання щодо повернення боргу на час звернення з позовом до суду, становить 2749,94 грн.: за 2012 рік: 72 020,00 грн.* 0,03/366 днів *161 день = 950,43 грн.; за 2013 рік: 72 020, 00грн.*0,03/365 днів *304 дні = 1799,51 грн. Позивач просить стягнути 2745,02 грн. 3% річних. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу з відповідача [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині стягнення боргу за договором позики із [PERSON] суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що договір позики укладений за згодою [PERSON] (а.с.5-6, 49), проте в даному договорі не передбачено обов'язку [PERSON] щодо його виконання, що виключає, як наслідок, її солідарний обов'язок з боржником та, відповідно, її відповідальність за зобов'язаннями [PERSON] Згідно ст.511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК України не покладає солідарного обов'язку на дружину за зобов'язаннями її чоловіка, вона може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім`ї, а одержане за договором використано на її потреби у разі накладення стягнення на майно. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Аналіз зазначених норм матеріального права надає підстави для висновку, що при покладенні обов'язку на одного з подружжя, який не був стороною у договорі позики, доказуванню підлягає укладення договору позики та отримання позики для потреб та в інтересах сім'ї. Факт перебування відповідачів на час укладення договору позики у шлюбі не є безумовною підставою для відповідальності [PERSON] за зобов'язаннями [PERSON] Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не доведено факту укладення [PERSON] договору позики в інтересах сім'ї. Крім того, згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. [PERSON] не є стороною договору позики. Тому вимоги позивача про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики є безпідставними. Отже, позов слід задоволити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 72020,00 грн. боргу та 3% річних в розмірі 2745,02 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача [PERSON] також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, ст.ст. 541, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 61, 65, 73 СК України,

Outcome: approved