Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області із позовом до відповідача про стягнення з нього суми боргу за договором позики від 01 березня 2011 року в розмірі 38 100,00 грн. та за договором позики від 29 грудня 2011 року в розмірі 1900,00 грн., а всього 40 000,00 грн. та судові витрати В обґрунтування позову посилається на те, що 01.03.2011 року, між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 39 000,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути отримані у позику гроші до 20 квітня 2011 року і отримав від нього відповідну розписку від 01.03.2011 року на підтвердження вказаної обставини. Крім того, 29.12.2011 року, між сторонами було укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 1 900,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути отримані у позику гроші до 29.12.2011 року і отримав від нього відповідну розписку від 29.12.2011 року на підтвердження вказаної обставини. Однак в зазначений строк відповідач не повернув грошові кошти, а лише в січні 2013 року він повернув позивачу 900,00 грн. за договором позики від 01.03.2011 року і з того часу більше грошей йому не повертає. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимог, просив стягнути суму боргу з відповідача по розпискам від 01.03.2011 року та від 29.12.2011 року та судові витрати по сплаті судового збору та по сплаті витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Разом з тим, зазначив, що протягом квітня 2012 року-листопада 2013 року відповідач сплачував безготівковим способом по 500-1000 грн. в рахунок погашення боргу за вищевказаними розписками, всього на суму 8505грн, причому за якою саме розпискою яка сума сплачувалась, пояснити не зміг. Крім того, вказав, що у грудні 2013 року відповідач на погашення боргу за розпискою передав йому 1000грн. готівкою. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, суду пояснив, що протягом квітня 2012 року-листопада 2013 року ним здійснювались часткові погашення заборгованості за вказаними розписками безготівковим способом по 500-1000 грн. в рахунок погашення боргу за вищевказаними розписками, всього на суму 8505грн. Крім того, у грудні 2013 року ним на погашення боргу за розпискою позивачу передано 1000 грн. готівкою. Також в січні 2013 року він повернув позивачу 900,00 грн. за договором позики від 01.03.2011 року. Вказав, що не мав змоги сплатити всю суму боргу вчасно у зв»язку із скрутним матеріальним становищем. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Встановлено, що між сторонами 01.03.2011 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 39 000,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути отримані у позику гроші до 20 квітня 2011 року(а.с.6). Крім того, 29.12.2011 року, між сторонами було укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 1 900,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути отримані у позику гроші до 29.12.2011 року(а.с.7). Розписки підписані відповідачем, що підтверджує факт отримання ним грошей, тобто позивач свої зобов'язання за договорами виконав у повному обсязі. Однак в зазначений строк відповідач не повернув грошові кошти, а лише в січні 2013 року він повернув позивачу 900,00 грн. за договором позики від 01.03.2011 року - 900,00 грн. Дані обставини визнаються сторонами. Крім того, протягом квітня 2012 року-листопада 2013 року відповідачем здійснювались часткові погашення заборгованості за вказаними розписками безготівковим способом по 500-1000 грн. в рахунок погашення боргу за вищевказаними розписками, всього на суму 8505грн. Крім того, у грудні 2013 року відповідачем на погашення боргу за розпискою позивачу передано 1000 грн. готівкою. Дані обставини підтверджуються відповідними квитанціями Приватбанку (а.с.23-24) та визнаються сторонами. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормою ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, за ч.1 якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оскільки відповідач не повернув у визначений строк всю суму боргу, суд вважає, що сума боргу в розмірі 30495 грн. (39000+1900-900-8505-1000) підлягає стягненню з нього на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, оскільки судові витрати по сплаті судового збору та по сплаті витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача були належним чином підтверджені позивачем наданими квитанціями (а.с.1,18-20), згідно ст. 88 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, судовий збір в сумі 304, 95грн. та по сплаті витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 320,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial