Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 26 060 грн. 31 коп., винагороду за користування грошовими коштами в розмірі 6 422 грн. 81 коп., інфляційні нарахування на суму 3 % річних в розмірі 509 грн. 49 коп. та судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що 02 січня 2016 року надав відповідачу грошові кошти в сумі 1000 доларів США. На підтвердження факту отримання факту отримання грошових коштів, відповідачем надано розписку у якій зафіксовано, що останній отримав від позивача 1000 доларів США та зобовязався їх повернути до 12.11.2016 року з винагородою. У визначений розпискою термін - 12.11.2016, відповідач не повернув отримані у позику грошові кошти та не сплатив винагороду. Оскільки, в розписці відповідач зафіксував свій обовязок повернути з винагородою, вважає, що така винагорода за користування коштами повинна розраховуватися на підставі ст. 1048 ЦК України, а саме з врахуванням розміру облікової ставки НБУ та кількості днів користування наданими у позику коштами. За період з 02.01.2016 по 07.07.2017 така винагорода складає 6 422,81 грн. Крім того, зазначає, що частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання. Боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 625 ЦК України позивачем розраховано інфляційне збільшення суми боргу та 3% від простроченої суми, які складають 2 371,49 грн. та 509,49 відповідно. У судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти заочного рішення. У судове засідання відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 02 січня 2016 року відповідач [PERSON] отримала у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 000,00 доларів США, із терміном повернення до 03.01.2016 року, та оскільки потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, повернути борг зобовязався до 12.11.2016, про що відповідачем було складено відповідну розписку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13, що у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно з ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно з даною розпискою, позичальник [PERSON] зобов'язався повернути суму позики до 12.11.2016 року. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 525 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобовязання не допускається. Відповідач невиконанням зобовязання порушив майнові права позивача, і ці права підлягають судовому захисту. Є підстави для стягнення з відповідача всієї суми боргу. Підстав для звільнення відповідача від обовязку за договором в даному випадку не встановлено. Однак, в порушення умов даного договору позики, тобто у визначений у розписці строк до 12.11.2016 року, взятих на себе зобов'язань, відповідач [PERSON] не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти. Таким чином, оскільки відповідач в односторонньому порядку порушив свої зобов'язання та не повернув позивачу отримані грошові кошти в розмірі 1 000,00 доларів США, тому суд вважає за необхідне стягнути з нього суму боргу (суму позики) у повному обсязі, відповідно до вимог ЦК України. Разом з тим, згідно ч.1 ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Згідно ч.2 ст.524 ЦК сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Укладення договору позики з визначенням предмету позики у іноземній валюті не суперечить вимогам закону, що регулює дані правовідносини. Разом з тим, враховуючи визначену законом грошову одиницю виконання грошового зобовязання в України (гривню), суд вважає необхідним у рішенні суду суму грошового зобовязання фізичної особи позичальника перед фізичною особою позикодавцем визначити у гривневому еквіваленті. Курс НБУ на 07.07.2016р. становив 26,060308 грн. за 1 долар США, і саме за даним курсом долара до гривні має бути визначене грошове зобовязання. Таким чином, сума позики складає 26 060 грн. 31 коп. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки, сторонами не були визначені в договорі позики проценти, позивачем такі розраховані відповідно до облікової ставки НБУ, які склали 6 422,81 грн. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку наданий позивачем, заборгованість позивача складається з: основної заборгованості за позикою у розмірі 1 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.07.2017 року еквівалентно сумі 26 060, 31 грн., витрати від інфляції за період з листопада 2016 року по травень 2017 року складає у розмірі 2371,49 грн.; 3% річних за період з 12.11.2016 по 07.07.2017 складає у розмірі 509,49 грн.; відсотки за користування коштами, виходячи з розміру облікової ставки НБУ за період з 02.01.2016 по 07.07.2017 в розмірі 6 422,81 грн. Надані розрахунки позивача перевірені судом та є такими, що обраховані вірно, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача зазначені кошти, за виключення коштів інфляційних втрат, з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Таким чином відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобовязання, визначеного у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими, такого ж висновку дійшла колегія суддів в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року. Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, а отже зобов'язаний повернути позивачу борг в розмірі 32992,61 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду. На підставі ст.ст. 207, 524, 525, 533, 612, 625, 1046-1050 ЦК України, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», та

Outcome: partial