Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 20.06.2008 року з відповідачем - ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» уклала кредитний договір №77.1/АК-01097.08.2, відповідно до умов якого, їй було надано кредитні кошти у сумі 24 977 доларів США 39 центів терміном до 20.06.2015 року, під 7,7 % річних, на придбання автомобіля та оплату страхових платежів за нього. Зазначає, що при підписанні вищезазначеного договору вніс до нього істотнимі умови, які прямо суперечать законодавству та порушують конституційні права громадян України, а саме: - положення п. 3.6 і п. 3.10 кредитного договору є несправедливими, та такими, що прямо порушують вимоги п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та обмежують його права як споживача, який через виконання банком зазначених незаконних положень несе безпідставні збитки; - положення пункту 7.3 кредитного договору щодо строків пред'явлення вимоги стосовно виконання вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів не відповідає приписам ч.10 ст.11 та є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; - положення пункту п. 1.8 кредитного договору, відповідно до якого у разі невиконання ним умов п.п.3.2, 3.3 цього договору, відповідач залишає за собою право нарахування штрафу та розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, не відповідають приписам ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»; - положення пункту п. 1.5.1 кредитного договору, відповідно до якого щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлюється у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту, є несправедливою умовою договору, оскільки не є послугою відповідача за договором. У зв'язку з вищевикладеним, він змушений був звернутись до суду з даним позовом та просить визнати недійсними п.п.3.6, 3.10, 7.3, 1.8, 1.5.1 кредитного договору №77.1/АК-01097.08.2 від 20.06.2008 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила його задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Серебряннікова В.В. в судовому засіданні позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити повністю, оскільки він необґрунтований, безпідставно заявлений та не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості,такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановлених договором. Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2008 року між позивачем та відповідачем - ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір №77.1/АК-01097.08.2 (а.с.12-13). Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 1.5 кредитного договору відповідач відкрив позивачу не відновлювальну кредитну лінію на суму 24 977 доларів США 39 центів, терміном до 20.06.2015 року, під 7,70 % річних, на придбання автомобіля та оплату страхових платежів за нього. Відповідно до п.1.5.1 кредитного договору щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлюється у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту. Відповідно до п.1.8 кредитного договору у разі невиконання позивачем умов п.п. 3.2, 3.3 цього договору, банк залишає за собою право нарахування штрафу та розірвання кредитного договору в односторонньому порядку. Відповідно до п.3.6 кредитного договору позивач зобов'язався за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 (одна ціла шість десятих) процента від суми простроченої заборгованості. Відповідно до п.3.10 кредитного договору за ненадання банку у встановлені цим договором строки будь-яких документів, обов'язковість надання яких передбачено пунктами 3.3, 3.8, 3.9 цього договору, сплачувати банку штраф у розмірі 0,5 процентів від загальної суми отриманих кредитних коштів згідно з цим договором. Як вбачається з матеріалів справи, спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, оскільки перед підписанням вищезазначеного договору позивач був ознайомлений з його умовами згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України він є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень не висловлювали. Судом встановлено, що відповідач, виконав свої зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, однак позивач, на відміну від відповідача, свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів, не виконав, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.99-105). Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що підстави для визнання пунктів кредитного договору недійсними з підстав, зазначених позивачем відсутні, оскільки перед підписанням вищезазначеного договору позивач був ознайомлений з його умовами та сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом вказаної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-7цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. У зв'язку вищевикладеним, судом встановлено, що про зміст положень оскаржуваних пунктів кредитного договору №77.1/АК-01097.08.2 від 20.06.2008 року позивач дізнався з часу його підписання про що свідчить його особистий підпис на бланку вказаного договору. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права, однак із зазначеним позовом позивач звернувся лише 05.08.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в судовому засіданні 19.11.2014 року подав письмову заяву про застосування строку позовної давності як підставу відмови у задоволенні позовних вимог (а.с. 82-83). У зв'язку з вищевикладеним, з урахуванням повного та всебічного з'ясування обставин справи, підтверджених належними доказами та дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що підстави для визнання пунктів кредитного договору недійсними відсутні, крім того вищезазначений позов задоволенню не підлягає також з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 30, 203, 215-217, 256, 617, 626-627, 629, 1054 ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки та банківську діяльність»,

Outcome: dismissed