Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду до Приватного акціонерного товариства „Лугцентрокуз ім. С.С.Монятовського про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.02.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів (безпроцентної поворотної фінансової допомоги) згідно якому він надав відповідачеві у позику 25000000 грн. для розвитку виробництва зі строком повернення до 05.02.2013 року. Після спливу вказаного ст. року він звернувся до відповідача з приводу повернення отриманий ним від нього коштів, однак відповідач, пославшись на відсутність достатніх коштів на той час, пообіцяв повернути кошти пізніше, попросивши відстрочку, з чим позивач погодився. Але у подальшому відповідач відмовився від повернення отриманих у позику коштів, посилаючись на те, що, оскільки він надав ці кошти для розвитку, тому ці кошти не є позикою, ці кошти є фінансовою допомогою, якав, поверненню, як позика, не підлягає, бо це є наданням фінансових послуг, а він не мав права укладати такий договір, а передбачені договором наслідки стосовно прострочення виконання обовязку по поверненню отриманих коштів, є подвійним стягненням. Позивач не є фінансовою установою та фізичною особою-підприємцем, а тому і не надавав фінансову послугу, до якої відноситься поворотна фінансова допомога. Просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 25000000 грн., інфляційні витрати в розмірі 1442500 грн. та 3 % річних з моменту закінчення строку договору в розмірі 910273,97 грн., а також пеню за кожен день прострочення повернення боргу з моменту закінчення строку договору у сумі 1250000 грн., відновивши йому строк для предявлення вимог щодо сплати пені, визнавши причину пропуску поважними, а саме те, що відповідач запевнював про виконання своїх обовязків в добровільному порядку та відсутності грошових коштів для оплати судового збору і юридичних послуг. Також просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати по справі судового збору в розмірі 6890 грн.. В судове засідання позивач не зявився надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та надав аналогічні пояснення, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, що кошти, отримані відповідачем від позивача не є позикою, а є фінансовою допомогою, яка поверненню, як позика, не підлягає, бо це є наданням фінансових послуг, а позивач не має права укладати такий договір. Крім того, передбачені договором наслідки стосовно прострочення виконання обовязку по поверненню отриманих коштів, є подвійним стягненням. У звязку з чим просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.02.2010 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством „ЛугЦетроКуЗ в особі [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів (безпроцентної фінансової допомоги), згідно умов якого Позикодавець надає Позивальнику позику на безоплатній основі без сплати процентів за користування позикою в розмірі двадцять пять мільйонів гривень на строк 36 місяців. Позика повинна бути повернута до 05.02.2013 року (а.с.58-60). Зазначена в договорі сума надійшла до каси підприємства 10.02.2010 року (а.с.57). 02.07.2010 року була проведена державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи зміна повного найменування та зміна скороченого найменування (а.с.37-44). 27.03.2013 року [PERSON] звернувся до Керівника ЗАТ „Лугцентрокуз з вимогою про повернення коштів, отриманих за договором позики (а.с.21), на що отримав відмову (а.с.10). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки такою є правова позиція Верховного суду України, викладена в постановах № 6-63цс 13 від 18.09.2013р., № 6-79цс14 від 02.07.2014р., № 6-144цс15 від 13.05.2015р., яка є обовязковою для судів. Досліджуючи доказ, на який посилається позивач (оригінал а.с.58-60), суд приходить до такого: договір позики грошових коштів (безпроцентної поворотної фінансової допомоги) є саме договором позики, оскільки, в самому договорі мова йде про позику (п.1, п.2, п.3, п.4 Договору), Позикодавець є фізичною особою, а не юридичною або фізичною особою-підприємцем, яка має право укладати договори про надання фінансових послуг. Таким чином, посилання відповідача на невизнання даного договору як договору позики є безпідставними. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних від суми боргу є цілком законними та підлягають задоволенню. Також, позивач заявляє вимоги про стягнення суми пені за кожен день прострочення повернення боргу з моменту закінчення строку договору. Строк дії договору закінчився 05.02.2013 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). На підставі ч.4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Заявляючи клопотання про поновлення строку для звернення до суду з вимогою про стягнення пені, позивач зазначив причиною: запевнення відповідача виконати сої зобовязання за договором та відсутність грошових коштів для оплати судового збору та юридичних послуг. Як вбачається з відповіді відповідача, надісланої позивачу, з 19.04.2013 року позивач був повідомлений про відмову відповідача від виконання своїх зобовязань за договором. Також, позивач не надав суду доказів його скрутного матеріального становища, яке перешкоджало йому з 2013 року звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав. Таким чином, суд не визнає причину пропуску строку позовної давності щодо вимоги стягнення пені поважною та не знаходить підстав для поновлення пропущеного строку, у звязку з чим вимога позивача про стягнення пені задоволенню не підлягає. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме сума сплаченого судового збору в розмірі 3654 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial