Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив виселити [PERSON], [PERSON] з службового житлового приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що 18 березня 2014 року до Київського квартирно-експлуатаційного управління надійшов лист за вхідним №1339 начальника Головного КЕУ ЗСУ (вих. №303/4/15/305 від 17 березня 2014 року), яким повідомлялось, що у Головному КЕУ ЗСУ розглянуто питання щодо правомірності проживання полковника запасу [PERSON] у службовій двокімнатній квартирі [ADDRESS]. За результатами розгляду було проінформовано, що у зв'язку зі звільненням [PERSON] з військової служби, правових підстав для розгляду питання щодо оформлення йому ордеру на службову квартиру [ADDRESS] за вказаною адресою немає. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність та зазначив що проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, встановлено, що Київське КЕУ є державною установою, яка створена Міністерством оборони України, підпорядковане Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України (надалі - Головне КЕУ ЗСУ) виконує його вказівки, а також у своїй діяльності керується наказами, директивами Міністра оборони України та іншими нормативними актами. Встановлено, що 18 березня 2014 року до Київського квартирно-експлуатаційного управління надійшов лист за вхідним №1339 начальника Головного КЕУ ЗСУ (вих. №303/4/15/305 від 17 березня 2014 року), яким повідомлялось, що у Головному КЕУ ЗСУ розглянуто питання щодо правомірності проживання полковника запасу [PERSON] у службовій двокімнатній квартирі [ADDRESS]. За результатами розгляду було проінформовано, що у зв'язку зі звільненням [PERSON] з військової служби, правових підстав для розгляду питання щодо оформлення йому ордеру на службову квартиру [ADDRESS] за вказаною адресою немає. Згідно Акту № 10 від 30 квітня 1976 року зазначена вище службова квартира передана начальнику Квартирно-експлуатаційного управління Червонопрапорного Київського військового округу. 17 липня 2012 року згідно Акту № 139, начальник Головного управління житлового забезпечення [PERSON] передав, а ТВО начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS]. Зазначена спірна квартира відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України і була розподілена [PERSON] та його дружині, згідно Списку військовослужбовців та державних службовців, щодо надання службових житлових приміщень поточного звільнення по гарнізону м. Києва, погодженого Міністром оборони України 22 травня 2010 року. 13 листопада 2011 року Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація своїм розпорядженням № 739 «Про включення жилих приміщень до числа службових», на підставі клопотання Головного КЕУ ЗСУ від 29 серпня 2012 року (вих. № 303/25/6-1285), включила в число службових жилих приміщень двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 05 вересня 2012 року на засіданні житлової комісії гарнізону міста Києва було розглянуто питання, щодо надання [PERSON] спірної житлової площі, за результатами розгляду вказаного питання, житловою комісією гарнізону міста Києва, було прийнято рішення, що у в'язку з ненаданням полковником [PERSON] документів до облікової справи, а також не виконання вимог частини 2 пункту 3.1, частини 1 пункту 3.9, абзацу 3 пункту 9,8 «Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей жилих приміщень», затвердженої наказом Міністра борони України №737 від 30.11.2011, відмовити у погодженні надання службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на склад сім'ї дві особи: він та дружина. Відповідно до форми № 3 від 13.11.2013 №916/11-ВК, виданої Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] та члени його родини утримують в [ADDRESS], отриману від Міністерства оборони України. Згідно вимог п. 3.1 Наказу №737 - військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом із ними за відсутності в них за місцем проходження служби та мають право на отримання службових жилих приміщень. Надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей провадиться після здачі ними жилої площі, яку вони займали за попереднім місцем служби (навчання), або у разі виконання військовослужбовцем вимог, передбачених абзацом третім пункту 9,8 розділу 9 цього Наказу, яким передбачено, що службове житло за новим місцем служби такий військовослужбовець може отримати лише у разі, якщо заброньоване жиле приміщення тимчасово здано в оренду, найм (піднайм) через КЕВ (КЕЧ) району іншому військовослужбовцю, який проходить службу в населеному пункті, де розташоване заброньоване житло. Оскільки [PERSON] утримує постійну житлову площу у місті Вінниця, та є звільненим з лав Збройних Сил України, оформлення спірної службової житлової площі буде суперечити вимогам Наказу №737 та вимогам ітлового кодексу Української РСР. Постановою Пленум Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено коло питань, які підвідомчі судам. До них зокрема належать спори: з питань обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень; про відмову наймача чи членів його сім'ї в згоді на вселення в жиле приміщення інших осіб або здачі його в піднайом; вимоги наймача до наймача іншого жилого приміщення в тій квартирі про примусовий обмін жилого приміщення. Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно ст. 119 ЖК УРСР, перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 122 ЖК УРСР, передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК УРСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу. Згідно з ст. 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносити з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Вищевказані норми законодавства також містяться в Постанові Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 №37 «Про службові жилі приміщення». З матеріалів справи вбачається, що ордер на спірну службову житлову площу відповідачам не видавався, договір найму жилого приміщення не укладався, за вказаною адресою відповідачі не зареєстровані. Вищевказане дає підстави стверджувати, що у відповідачів, згідно вимог житлового законодавства України, відсутні будь-які законні підстави для проживання у спірному службовому житловому приміщенні, а отже позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved