Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначив наступне. Він з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбу, від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] .Позивач зазначає, що після народження сина їх шлюбні відносини припинились фактично, вони стали мешкати окремо. Дитина на той час мешкала з матір`ю, в зв`язку з чим на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2014 р., з нього на користь відповідачки були стягненні аліменти на утримання їх сина [PERSON] , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючиз 11.09.2014 р., до досягнення дитиною повноліття. Також вищевказаним рішенням суду були стягненні з нього на користь відповідачки аліменти, на її утримання, у розмірі 300 грн., щомісячно, до досягнення їх сином [PERSON] трирічного віку, починаючи з 11.09.2014 р. Позивач вказує, що починаючи з листопада 2015 р. їх малолітній син [PERSON] не проживає з матір`ю - відповідачем по справі, оскільки вона покинула дитину мешкати у своїх родичів - діда дитини [PERSON] , з яким їх син мешкав до червня 2017 р. Позивач зазначає, що в червні 2017 р. він забрав свого сина від родичів відповідачки і дитина з цього час мешкає з ним. Позивач зазначає, що він не сплачував присуджені з нього аліменти, в зв`язку з чим утворилась заборгованість по цим аліментам за період з вересня 2014 р. по теперішній час. Позивач вказує, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2017 р. шлюб між ними розірваний, відповідачка наразі створила нову родину, при цьому їх малолітній син [PERSON] з нею не мешкає і вона його не утримує, життя його не цікавиться. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: - звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11.09.2014 р., стягнутих за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2014 року; - звільнити його від сплати заборгованості за виконавчим листом №333/7190/14-ц від 14.10.2014 року по аліментам на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , стягнутих за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2014 р. за період з листопада 2015 року по теперішній час. - стягнути зі [PERSON] на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання даної позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019 р. відкрито провадження по справі та призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам та третій особі встановлений строк для надання заяв по суті справи. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2019 р. уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Комунарський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління в Запорізькій області про звільнення від сплати аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментам та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відкликання виконавчих листів, в якій позивачем збільшені позовні вимоги, була залишена без розгляду, у зв`язку з пропущенням процесуального строку на її подання, встановленого ст. 49 ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві, відносно ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про час, дату та місце слухання справи повідомлялась. Відзиву на позов від відповідача чи заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Суд, вислухав пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та правовідносини. З рішень Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2014 р. по цивільній справі №333/7190/14-ц та від 06.02.2017 р. по цивільній справі №333/6569/16-ц, копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.4, 5, 6), вбачається, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.08.2013 р., мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2013 р. шлюбні відносини між сторонами припинені, в зв`язку з чим вони почали мешкати окремо, малолітній син [PERSON] станом на [INFO] р. мешкав з мамою - відповідачем по справі, з зв`язку чим на її користь з [PERSON] на утримання їх малолітнього сина [PERSON] стягнені аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючиз 11.09.2014 р. і до досягнення дитиною повноліття. Також стягнені аліменти на користь [PERSON] на її утримання у розмірі 300 грн., щомісячно, до досягнення їх сином [PERSON] трирічного віку, починаючи з 11.09.2014 р. 06.02.2017 р. рішенням суду шлюб між сторонами розірваний. З копії виконавчого провадження, відкритого за виконавчими листами про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їх сина [PERSON] та на утримання відповідачки (а.с. 43-113) вбачається, що позивач з 11.09.2014 р. не сплачував аліменти ні на утримання дитини, ні на утримання дружини. Згідно розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем позивач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини [PERSON] , за період з вересня 2014 р. по квітень 2019 р., у розмірі 37 215,02 грн. та заборгованість по аліментам на утримання відповідачки з вересня 2014 р. по 22 жовтня 2016 р. (досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку) у розмірі 7612,90 грн. Згідно з Актом обстеження умов проживання, складеного працівниками Відділу по Комунарскому району Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 12.04.2018 р. (а.с. 9), за результатами обстеження умов проживання [PERSON] встановлено, що останній мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яку винаймає у гр. [PERSON] . Разом з [PERSON] мешкає його малолітній син [PERSON] , 2013 р. Для дитини створені необхідні умови для виховання, відпочинку та розвитку. Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 17.10.2017 р. (а.с. 8), [PERSON] орендує житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , строк дії договору до 17.04.2020 р. Відповідно до довідки, виданої головою ОСББ «Європейська-32» (а.с. 7), [PERSON] , [INFO] , мешкав за адресою: [ADDRESS] в період з 12.11.2015 р. по 11.06.2017 р. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] , пояснив, що відповідачка є його племінницею, а її син - [PERSON] - його онуком. Відповідач в 2015 р. залишила з ним проживати свого малолітнього сина [PERSON] , дитині тоді було 2 роки. До червня 2017 р. дитина мешкала з ним за адресою: [ADDRESS] . Потім, через два роки приїхала відповідачка та забрала свою дитину. Пізніше вона знову привезла до нього малолітнього сина [PERSON] . У вересні 2017 р. дитину у нього забрав батько - позивач по справі, з того часу дитина мешкає в нього. До вересня 2019 р. він не був знайомий з позивачем. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є цивільною дружиною позивача. Малолітній син позивача [PERSON] мешкає з ними з 2017 р. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М . С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст. 197 Сімейного кодексу України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. На підставі наданих суду доказів встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO], з вересня 2017 року і по теперішній час проживає з батьком [PERSON] . З огляду на загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення аліментів, визначених рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2014 р., які стягувались на користь відповідача на утримання малолітнього сина [PERSON] , так як сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, дитина стала проживати разом з батьком, що підтверджується дослідженими судом доказами. Стосовно позовних вимог позивача щодо припинення сплати аліментів з 11 вересня 2014 року та звільнення його від сплати заборгованості по аліментам з листопада 2015 р., суд вважає, що в задоволені вказаних вимог слід відмовити з тих підстав, що саме з моменту звернення до суду з 23.01.2019 р. почали діяти спірні правовідносини, що регулюються нормами чинного сімейного законодавства з приводу припинення стягнення аліментів. Отже, саме з моменту звернення з відповідним позовом до суду, суб`єктивні права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Зважаючи на те, що судом з`ясовано, що наразі малолітня дитина [PERSON] , [INFO], з вересня 2017 р., тобто тривалий час, фактично проживає разом з батьком і знаходиться на його утриманні, вказані обставини, на підставі ст.ст.197, 181 СК України дають підстави не лише для звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідачки, а і для стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання їх малолітнього сина. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст.182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня 2019 року - 2218 грн. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи обставини передбачені ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Позивачем не заявлялись вимоги про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення аліментів, дані позовні вимоги судом задоволені, в зв`язку з чим з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial