Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом до [PERSON] (з 10.11.2007 року змінила прізвище на «Аронова»). В позові вказує, що відповідно до укладеного 20.04.2006 року кредитного договору між АТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем,останній отримав кредит в сумі 2457 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом. Далі зазначає, що у звязку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість в загальному розмірі 34021,11 гривень. На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача на заявленому позові наполіг за вищевказаними підставами, а відповідач на позов заперечила, вказуючи на те, що вона з банком вказаного договору не укладала, а у фотокопії доданої до позову заяви позичальника 20.04.2006 року від імені [PERSON] стоїть не її підпис, крім того просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку давності для звернення до суду із позовом. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов не підлягає задоволенню. Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ст. 207 ЦК України. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Наполягаючи на позові сторона позивача як на підставу своїх вимог посилалася на ті обставини, що 20.04.2006 року відповідач шляхом підписання заяви позичальника № DNH4KP82600290 отримала від позивача кредит у розмірі 2457 гривень. Як передбачають чч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такі положення щодо обовязку доказування відповідають і вимогам ст. 60 ЦПК України, частина 3 якої наголошує, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Заперечуючи на позов, відповідач зазначала, що вона не укладала з позивачем вищевказаного кредитного договору, бо вона не підписувала заяву позичальника № DNH4KP82600290 від 20.04.2006 року, як, власне, і не отримувала самого кредиту та сама не сплачувала за нього позивачу. Отже, стосовно обставин укладання кредитного договору, сплати відповідачем коштів за користування кредитом виник спір між сторонами, а тому сторона позивача повинна була довести наведені нею обставини належними та допустимими доказами. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому частина 2 ст. 64 ЦПК України визначає, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. На підтвердження позову позивач надав суду фотокопію заяву позичальника № DNH4KP82600290 від 20.04.2006 року. Заперечуючи на позов та обставини, що його обґрунтовують, відповідач клопотала про надання суду оригіналу вищевказаної заяви, а тому суд згідно вимог цивільного процесуального закону в судовому засіданні вимагав від сторони позивача подання оригіналу заяви позичальника № DNH4KP82600290 від 20.04.2006 року для чого оголосив перерву. Натомість, позивач у наступне судове засідання оригіналу названого письмового доказу суду не надав, а його представник лише обмежився усним клопотанням про витребування доказу в самого ж позивача. Таке клопотання судом було розглянуте, проте суд залишив його без задоволення, оскільки під час судового розгляду так і не було встановлено, що подання потрібного доказу може стати неможливим чи ускладненим для позивача, тобто сторона позивача не змогла підтвердити обґрунтованість своєї вимоги. Крім того, наполягаючи на позові, позивач посилався на обставини виплати відповідачем коштів за користування кредитом, надавши при цьому розрахунок заборгованості відповідача від 30.09.2015 року за укладеним договором № DNH4KP82600290 від 20.04.2006 року. Заперечуючи на позов та обставини, що його обґрунтовують, відповідач зазначала, що вона нічого позивачу за кредитом, який не отримувала, і не сплачувала, чим спростовувала обставини таких виплат, що знайшли своє відображення у наданому суду позивачем розрахунку. Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. І вказані положення цивільного процесуального закону були виконані судом, бо останній у судовому засіданні роз'яснив позивачу його права та обов'язки, попередив про наслідки невиконання обовязку доказування. Незважаючи на викладене, представник позивача у судовому засіданні так і не виконав свого обовязку доказування, бо не надав суду жодних доказів, які б підтвердили достовірність поданого ним розрахунку заборгованості. Після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами головуючий надав сторонам можливість дати додаткові пояснення, заявити додаткові клопотання, натомість представник позивача нічим матеріали справи так і не доповнив, а лише посилався на можливість оскарження судового рішення в апеляційному порядку в разі відмови у позові. Таким чином, оскільки у порядку ч. 2 ст. 64 ЦПК України сторона позивача на вимогу суду не надала ані оригіналу заяви позичальника № DNH4KP82600290 від 20.04.2006 року, не подала доказів на підтвердження розрахунку заборгованості, суд може констатувати, що позивач не виконав свого обовязку доказування, через що суд критично ставиться і до фотокопії вказаної заяви, яка за змістом ст.ст. 57, 64 ЦПК України не є доказом (суд не пересвідчився у її відповідності оригіналу), і до розрахунку заборгованості за договором від 20.04.2006 року. З огляду на наведені положення закону та обставини справи, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed