Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість на свою користь за кредитним договором № DNH4KS30090200 від 02.11.2005 року у розмірі 43 809 грн. 11 коп.; з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.; з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» стягнути судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № DNH4KS30090200 від 02.11.2005 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3 573 грн. 67 коп. зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.11.2006 року. Проте, в порушення умов договору [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON], що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у звязку з чим вони є солідарними відповідачами за предявленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2012 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» були задоволені. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2012 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості було скасовано. При новому розгляді справи представник позивача в судове засідання не зявився, відповідно до заяви від 18.12.2015 року просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, відповідно до заяви від 11.11.2015 року просив розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову в звязку з пропуском позивачем строків позовної давності. Представник відповідача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.11.2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк») та відповідачем [PERSON] був укладений договір надання споживчого кредиту фізичним особам № DNH4KS30090200, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 3 573 грн. 67 коп. зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.11.2006 року. Для забезпечення виконання кредитного договору 20.10.2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого ПАТ «Акцент Банк» взяв на себе зобовязання у випадку неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором відповідати перед банком нарівні з боржником, як солідарні боржники (п.4 договору поруки), з обсягом відповідальності поручителя перед кредитором в 10\~000 грн. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом пяти років. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, у звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору № DNH4KS30090200 від 02.11.2005 заборгованість станом на 24.09.2012 року склала 53\~809 грн. 11 коп., яка складається з наступного: 3 573 грн. 68 коп. заборгованість за кредитом; 16 960 грн. 67 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 30 236 грн. 23 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 2\~538 грн. 53 коп. штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Заперечуючи обставини позову, представник відповідача у своїй заяві зазначив, що вказаний кредитний договір укладався в односторонньому порядку в формі заяви позичальника на отримання кредиту і також в односторонньому порядку позичальник відмовився від вказаного договору, про що повідомив представника банку до моменту погодження банком її заявки та самостійно виплатила за власні кошти вартість товару, що підтверджується квитанцією про оплату. Відповідач не отримувала вказаних коштів і відповідно будучи впевненою у тому, що ніякого договору не існує, вона не зробила жодної проплати за вказаним договором. Також, просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки строк дії договору був встановлений до 02 листопада 2006 року, а з даним позовом позивач звернувся до Індустріального районного суду лише 09.10.2012 року, тобто через 6 років після спливу кінцевого терміну виконання зобовязання. Але суд не може прийняти до уваги розрахункову квитанцію про сплату вартості товару від 04.11.2005 року, надану відповідачем, так як дана квитанція не містить передбачені законом реквізити. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно до п.6.6 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 02.11.2005 року строк дії якого вказаний до 02.11.2006 року, а з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки у жовтні 2012 року, по закінченню пятирічного строку, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням положень ст. 257 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності до вимог слід застосувати позовну давність. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити звязку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed