Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що\~ він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON], померлої 21 жовтня 2014 року та не може оформити належним чином право власності на 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Кірова, № 128, с. Залізничне, Болградський район, Одеська область, хоча фактично і своєчасно її прийняв шляхом проживання та реєстрації зі спадкодавцем. Однак при зверненні до приватного нотаріуса йому було відмовлено в оформленні спадкових прав на частину житлового будинку у звязку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності померлої на зазначене нерухоме майно, що стало приводом для звернення до суду. Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.14). В позовній заяві зазначив клопотання про розгляд справи у його відсутність (а.с.2). Відповідач Залізничненська сільська рада, \~до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщався \~відповідно до чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.14). Позовні вимоги визнав \~у повному обсязі, просив \~розглянути справу без участі його представника, про що надав відповідну \~заяву до суду (а.с.50). Відповідачі [PERSON], [PERSON] також в судове засідання не прибули, повідомлялися згідно вимог чинного законодавства (а.с.14). Надали кожен окремо заяви про визнання позовних вимог, та розгляд справи у їх відсутність (а.с.51-53, 47-49). Крім того, відповідач [PERSON] надіслав до суду телеграму про визнання позовних вимог, та розгляд справи у його відсутність (а.с.54). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією \~з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину \~на \~нерухоме \~майно. \~\~Дане зобовязання встановлено законодавством у звязку з тим, що \~право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За вимогами ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Судом \~встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 128 по вулиці Кірова в с. Залізничне Болградського району Одеської області на праві власності відносилось до суспільної групи робочий двір, тобто було спільним майном подружжя: [PERSON] і його дружини [PERSON]. В даному домоволодінні проживали і були зареєстровані також їх діти: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується \~довідкою № 37 від 17.01.2015 року, виданою Залізничненською сільською радою Болградського району Одеської області про склад і тип двору (а.с.7). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Вказана Інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства «пенсіонерів», які не мають працюючих членів сім'ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі №6-145цс13 Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. Судом встановлено, що померла [PERSON] проживала за адресою: [INFO], з нею в одному господарстві проживав її чоловік [PERSON], які працювали та відносилась до суспільної групи - робочих, а їх діти [PERSON] та [PERSON] в період з 1974 року по 1991 рік були неповнолітніми. Таким чином, за змістом указаних норм, правової позиції Верховного Суду України, господарство за адресою: вул. Кірова, 128, с. Залізничне, Болградський район, Одеська область станом на 1990 - 1991 рік відносилося до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. З огляду на це, суд вважає, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась на ? частку названого господарства. Зазначені правовідносини регламентуються чинними на час їх виникнення ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 р.), за змістом якої особиста праця є підставою законного набуття права власності. 21 жовтня 2014 року \~ померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії І-ЖД № 386133 (а.с.6). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої окрім іншого майна входить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташованого за адресою: вулиця Кірова № 128, с. Залізничне, Болградський район Одеська область. Згідно довідки № 37 від 17.01.2015 року, виданої Залізничненською сільською радою Болградського району Одеської області на день смерті спадкодавця та час відкриття спадщини, разом зі спадкодавцем проживали та були зареєстровані її чоловік [PERSON] та син [PERSON] (а.с.8). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Згідно положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5). Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Також ч.1 ст.1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] є: -її чоловік [PERSON] згідно свідоцтва про одруження серії ІІ-АБ № 191112 (а.с.53); -син [PERSON] на підставі свідоцтва про народження ІІІ-ЖД № 258727 (а.с.5); -син [PERSON] згідно свідоцтва про народження І-ЖД № 438304 (а.с.49). Позивач [PERSON] прийняв спадщину, що відкрилася після смерті матері [PERSON], померлої 21.10.2014 року шляхом постійного проживання та реєстрації зі спадкодавцем в одному домоволодінні (а.с.8). 15 липня 2015 року позивач подав заяву приватному нотаріусу Болградського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] про прийняття спадщини (а.с.36). Однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] в звязку з відсутністю документів підтверджуючих право власності померлої на зазначене нерухоме майно та відповідної реєстрації цього права (а.с.13). З матеріалів спадкової справи № 10-20015 (а.с.18-46), заведеної до майна померлої [PERSON] вбачається, що інші спадкоємці: - [PERSON] своєю заявою від 27.02.2015 року відмовився від прийняття належної йому частки після смерті дружини [PERSON] на користь сина [PERSON] (а.с.20); - [PERSON] заявою від 27.02.2015 року також відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] (а.с.24). Спадкоємець [PERSON]Г, він же позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.07.2015 року на земельну ділянку загальною площею 2.40 га (а.с.45). Таким чином, позивач, як спадкоємець за законом першої черги \~своєчасно прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті його матері. На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивач набув право на це майно, тобто на 1/2 \~частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями при ньому, розташованого по вулиці Кірова, № 128 \~в с. Залізничне Болградського району Одеської області. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved