Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому прохає розірвати договір оренди земельної ділянки, зобов»язати [PERSON] повернути земельну ділянку [PERSON] за актом приймання - передачі. Далі позивач уточнив позовні вимоги і прохає повернути їй земельну частку ( пай) № 109, площею 8,74 га за актом приймання - передачі, посилаючись на те, що в січні 2007 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди земельної частки ( паю), право власності на яку підтверджено сертифікатом РН № 175592 і строк дії договору сплив у 2011 році. Пунктом 6 ст. 15, ст. 17, 18 - 20 ЗУ « Про оренду землі», ч.2 ст. 126 ЗК України встановлена обов»язкова реєстрація договорів оренди земельних ділянок, в тому числі і земельних часток ( паїв). Зазначений договір оренди між [PERSON] та відповідачем не пройшов будь - якої реєстрації, тобто вважається неукладеним, без юридичних наслідків. Крім того, у 2013 році позивачці стало відомо, що їй недоплачують орендну платню. У бухгалтерії господарства вона витребувала оригінал договору та порівняла його зі своїм примірником. Внаслідок чого виявила розбіжності у виплаті орендної плати та строку дії договору. Щорічна орендна плата сплачується у натуральній формі і становить 4000 кг зерна на рік, а вона отримувала 3000 кг зерна на рік. Строк дії договору, який знаходиться в бухгалтерії ФГ « Лавріненко» визначений на 10 років. А в її примірнику договору вказано строк дії договору 5 років. З вищезазначених підстав прохає задовольнити її позов та повернути їй земельний пай, власником якого вона є. В судовому засіданні представник позивача наполягає на позові, представник відповідача заперечує проти позовних вимог з наступних підстав. Земельна частка (пай) в деркомземі не може бути зареєстрована, оскільки земельна ділянка не визначена в натурі і відсутній державний акт на неї. Діючи законодавчі акти передбачають можливість передачі в оренду лише земельних ділянок та конкретного майна, а не умовних часток ( паїв). Ст. 216 ЦК України передбачає повернення другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, в даному випадку земельну частку ( пай) не діє і не застосовується до правочину, який не вчинено. Представник відповідача вважає, що позивачем вибраний не той спосіб захисту порушених прав. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позовні вимоги, які висуває позивач з посиланням на ЗУ « Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-Х1У невірні. Даний Закон України не поширює свою дії на земельні частки( паї). Цей закон дозволяє передачу в оренду лише земельних ділянок. При розгляді даної справи слід керуватися Указом Президента України « Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 3 грудня 1999 р. № 1529/99. Відповідно до цього Указу земельна частка( пай) не має меж, тому її місцезнаходження на землях сільськогосподарського підприємства невідоме ( не визначене в натурі) і саме потому розмір земельної частки ( паю) визначається в умовних кадастрових гектарах. Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи представник відповідача надав суду договір оренди земельної частки ( паю) між [PERSON] та фермерським господарством « Лавріненко» строком на 10 років. Даний договір позивачка не оспорює і вимог про визнання його недійсним не заявляє. Із поданих відповідачем доказів вбачається, що у 2012, 2013 роках позивачка отримала за цим договором орендну платню - по 4000 кг зерна, тобто після спливу 5-річного терміну договору, на який посилається позивачка. Таким чином, договір оренди земельного паю, який наданий представником відповідача є діючим. Сторони належним чином виконують умови договору, тому повертати земельну частку ( пай) суд вважає немає підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed