Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 13.10.2014 року в сумі 72297 грн. 88 коп., з яких: 32650 грн. 00 коп. - сума позики; - 17963 грн. 38 коп. проценти за користування коштами; - 18904 грн. 35 коп. втрати грошових коштів від інфляції; - 2780 грн. 15 коп. 3% річних, а також судові витрати по справі в сумі 723,00 грн.. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду письмову заяву, в якій підтримує позов в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді. Відповідач [PERSON] судове засідання повторно не зявився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що 13.10.2014 року [PERSON] було надано в позику грошові кошти [PERSON] (далі - відповідач) в розмірі 35000 грн. 00 коп. Відповідачем у письмовій формі складено розписку, в якій останній зобов'язувався повернути борг до 01.03.2015 року. Станом на дату подання даної позовної заяви відповідач повернув тіло позики в розмірі 2350 грн. Тобто, відповідачем не виконано в повному обсязі зобов'язання щодо повернення грошових коштів в обумовлений строк. Вирішення питания щодо повернення грошової позики в повному обсязі з відповідачем у досудовому порядку закінчували довгостроковими обіцянками. Станом на дату подання даної заяви більша частина грошової позики не повернута та складає 32650 грн. 00 коп. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, за загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений на письмі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений на. письмі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором, позики одна сторона (позикодавець) передає, у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками; а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також переданим майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Відповідно ст. 1049 ЦК України, зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені поговором (розпискою). Одностороння відмова, від виконання зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Враховуючи те, що відповідачем не повернено суму позики в строк, що визначений в розписці, а саме: до 01.03.2015 року, то кінцевою датою подання даної позовної заяви з урахуванням строків позовної давності є 01.03 2018 року. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними зобами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється зговором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Спеціальні положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлюють цей розмір процентів: «позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановленим розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики». Економічна сутність позики, як такої, відмінна, від фінансового кредиту, де метою є одержання фінансовою установою прибутку (у вигляді процентів) від надання коштів. В той с, як позика, відповідно до ст. 1048 ЦКУ, тільки надає право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки відповідачем та позивачем не здійснюється підприємницька діяльність, розмір позики значно перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, виходячи з розміру отриманих від позивача коштів, користування коштами, у даному випадку, з огляду на ч. 2 ст. 1048 ЦП України, не можна вважати безпроцентним. Отже, позивач, здійснюючи, нарахування процентів за користування його коштами використовує своє право у відповідності до ст. 536 ЦК України, ч. 1 ст. 1048 ЦК України. У відповідності до ч. 9 Положення «Про основи процентної політики Національного банку України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.2016 року №277, Національний банк щодня публікує розмір облікової ставки в засобах масової інформації та/або оприлюднює через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації у тому числі на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку. Згідно даних, що викладені на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку облікові ставки Національного банку України склали по середньому: Протягом 2015 року (19,5 + 30 + 27 + 22) / 4 = 98,5 / 4 = 24,625 (% річних), де «19,5», «30», «27», «22» - показники зміни розміру облікової ставки у 2015 році, «4» - кількість показників змін розміру облікової ставки у 2015 році. Протягом 2016 року (22 + 19 + 18 + 16,5 + 15,5 + 15 + 14) /7 = 120 / 7 = 17,143 (% річних). Протягом 2017 року (14 +13 + 12,5 + 13,5) / 4 = 53 /4 = 13,250 (% річних). Розмір у гривнях, (згідно до облікової ставки НБУ) за користування коштами розраховується наступним чином та складає: за 2015 рік: 326500 х 24,625% = 8040,06 грн., де 32650 - сума залишку позики у гривнях, 24,625 - середній показник відсотків за 2015 рік, за 2016 рік: 32650 х 17,143% = 5597,19 грн., за 2017 рік: 32650 х 13,250% = 4326,13 грн. Тобто, розмір процентів за користування коштами у гривнях за 2015-2017 роки склав: 8040,06 + 5597,19 + 4326,13 = 17963,38 грн. Несплата відповідачем суми боргу до 01.03.2015 року (про що зазначалось вище), є простроченням виконання грошового зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок втрат від інфляції: Сума заборгованості, на яку нараховуються інфляційні втрати - 32650,00 грн. Період, за який нараховуються інфляційні втрати: березень 2015 року - жовтень 2017 року. За період березень-грудень 2015 року коефіцієнт інфляційних втрат склав 134,9. Використання формули розрахунку, сума втрат від інфляції (грн.): 32650 х 134,9 / 100 - 32650 = 11394.85грн.. Протягом 2016 року коефіцієнт інфляційних втрат склав 112,0. Використання формули розрахунку, сума втрат від інфляції (грн.): 32650 х 112,0/ 100 - 32650 = 3918,00 грн. За період січень-жовтень 2017 року коефіцієнт інфляційних втрат склав 111,0. Використання формули розрахунку, сума втрат від інфляції (грн.): 32650 х 111,0 / 100 - 32650 = 3591,50 грн.. Втрати грошових коштів позивача від інфляції за період березень 2015 року - жовтень 2017 року разом складають: 11394,85 грн. + 3918,00 грн. + 3591,50 грн. = 18904,35 грн. Розрахунок 3 % річних. Для застосування ст. 625 ЦК України (розрахунок 3 % річних), як величину, що включає інфляційні. Іншими словами борг, що підлягає сплаті боржником кредитору - реальний борг, що дорівнює сумі основного боргу та інфляційних. В даному випадку застосовується термін «три проценти від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання». 3% річних - окремий вид відповідальності за порушення грошового зобов'язання, саме грошового (згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України). Період, за який нараховуються інфляційні втрати: березень 2015 року - грудень 2017 року За період березень-грудень 2015 року 3 % річних складають: 3 х 306 / 365 = 2,515 %, де «3» - відсотки річні, «306» - фактична кількість днів прострочення у 2015 році, «365» - фактична кількість днів у 2015 році. Розрахунок 3 % річних у гривнях за фактичну кількість днів прострочення у 2015 році у гривнях складають: 32650 х 2,515% = 821,15 грн. За період січень-грудень 2016 року 3 % річних у гривнях складають: 32650 х 3% := 979,50 грн. За період січень-грудень 2017 року 3 % річних у гривнях складають: 32650 х 3% = 979,50 грн. В загальному розмірі 3% річних за березень 2015 року - грудень 2017 року склав: 821,15 грн. + 979,50 грн. + 979,50 грн. = 2780,15 грн. Враховуючи викладене, загальна сума заборгованості, що заявлена у даному вільному позові складає: 32650 грн. + 17963,38грн. + 18904,35 грн. + 2780,15 грн. = 72297,88грн. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 у «справі про досудове врегулювання спорів» розтлумачено: «.. обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист». Положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (254к/96-ВР) щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист». Отже, оскільки звернення позивача до відповідача про повернення йому суми коштів виявились безрезультатними, відповідачем не сплачено процентів за користування коштами, спричинено позивачу втрати від інфляції, позивач вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права. За таких обставин суд, вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] «про стягнення боргу, процентів за користування позикою, страт від інфляції, відсотків» задовольнити та стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 13.10.2014 року в сумі 72297 грн. 88 коп., з яких: 32650 грн. 00 коп. - сума позики; - 17963 грн. 38 коп. проценти за користування коштами; - 18904 грн. 35 коп. втрати грошових коштів від інфляції; - 2780 грн. 15 коп. 3% річних, а також судові витрати по справі в сумі 723,00 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved