Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 22.09.2010 між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким він надав відповідачу грошову суму в розмірі 30000,00 грн. 21.02.2012 за вищевказаних умов він надав їй грошову суму в розмірі 10000,00 грн. У 2013 році позивач надав грошову суму в розмірі 20000,00 грн. На теперішній час борг не повернуто. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 22.09.2010 в розмірі 30000,00 грн, за договором позики від 21.02.2012 в розмірі 10000,00 грн, за договором позики від 2013 року в розмірі 20000,00 грн, а також 3% річних за договором позики від 22.09.2010 в розмірі 9900,00 грн, за договором позики від 21.02.2012 в розмірі 2700,00 грн, за договором позики від 2013 року в розмірі 4800,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився. Від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява, в якій вона просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, надала до суду письмовий відзив, в якому просила розглянути справу за її відсутності, та обґрунтовувала його тим, що вона ніколи не отримувала від позивача кошти в борг. Натомість, спірними розписками сторони намагались врегулювати правовідносини саме з приводу оренди землі, а не позики, що дало можливість позивачу не реєструвати договір оренди землі, не ставати на облік в податкових органах як землекористувач та ухилятися від сплати податків. Також, відповідач вважає, що право вимоги з повернення коштів виникло у позивача одночасно з настанням у неї обов`язку з повернення коштів, тобто з моменту написання спірних розписок, а не з моменту направлення вимоги, як помилково зазначає позивач. За таких обставин, позивач просить суд відмовити в задоволенні позову, в тому числі внаслідок спливу строків позовної давності. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явилась, подала відзив, а представник позивача просив розглядати справу за її відсутності, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності сторін. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно зі ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За статтею 1047 ЦК України договір позики на суму, яка не перевищує 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за винятком договору позики, в якому позикодавцем є юридична особа, може бути укладений в усній формі. На підтвердження його укладення надається розписка позичальника або інший документ, який підтверджує передачу позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. З матеріалів справи, зокрема з розписок від 22.09.2010, від 21.02.2012 та від 25.05.2013 (а.с. 43,44,45) встановлено, що відповідач взяла в борг у позивача 60000,00 грн, зобов`язавшись повернути кошти, які до теперішнього часу відповідач не повернула. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином судом встановлено, що відповідач ігнорує свій обов`язок щодо повернення, отриманих від позивача коштів. Посилання [PERSON] на те, що вона не отримувала в борг кошти від позивача, а в такий спосіб [PERSON] оплачував оренду її земельної ділянки, суд вважає необґрунтованими, оскільки жодними належними та достатніми доказами не підтверджені. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач у своїй заяві надав розрахунок суми заборгованості, з урахуванням суми заборгованості 60000,00 грн, трьох відсотків річних від простроченої суми боргу - 17400,00 грн, тому, зважаючи на те, що визначення предмету та підстав позову є виключним правом позивача, а також доведеність заявлених ним вимог та відсутність доказів на спростування його позиції з боку відповідача, суд вважає за можливе прийняти до уваги розрахунок належної до стягнення суми боргу саме у такому розмірі. Щодо строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач, суд приходить до таких висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. 16.03.2020 представником позивача - адвокатом Бондаренко І.А. було направлено [PERSON] вимогу про повернення отриманих у борг коштів та 3% річних (а.с. 11), яка останньою виконана не була. З позицією відповідача, яка вважає, що право вимоги у позивача щодо повернення коштів виникло одночасно з настанням у неї обов`язку з повернення коштів, тобто з моменту написання спірних розписок, суд не погоджується, оскільки такі умови жодна з розписок не містить. За таких обставин, підстав для застосування строку позовної давності в даних правовідносинах, не має. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовна заява ґрунтується на законних підставах та підлягає задоволенню. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved