Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] Обгрунтовуючи вимоги зазначав, що вказаний будинок він, за усною домовленістю, в червні 2007 року купив у [PERSON] за 5000,00 грн. У зв`язку з фінансовими труднощами, за домовленістю з [PERSON] домовилися оформити нотаріальний договір купівлі вказаного будинку пізніше. Після отримання коштів, [PERSON] передав позивачу всі документи на будинок і пообіцяв, що найближчим часом вони нотаріально оформлять угоду. З червня 2007 року він почав використовувати вказаний будинок як власне майно, робив ремонтні роботи, оскільки на момент купівлі будинок був в аварійному стані. До теперішнього часу він проживає у вказаному будинку, користується ним. Згодом позивач дізнався про те, що власник [PERSON] помер і іншим шляхом ніж через суд він не має можливості визнати за собою право власності на зазначений будинок. Позивач також зазначає, що з черня 2007 року він є добросовісним володільцем та користувачем даного будинку. Враховуючи те, що він добросовісно, відкрито, безперервно користується вказаним житловим будинком більше десяти років, просив на підставі 344 ЦК України задовольнити його позов. В судовому засіданні позивач та його представник підримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просили її задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлені про дату час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився. Відзиву на позов від відповідача не надходило. В матеріалах справи міститься заява представника відповідача, [PERSON] , з якої вбачається, що представник просить розглянути справу за відсутності представника та винести рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, давши правову оцінку правовідносинам, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Обставини справи, встановлені судом. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 187954786 від 07.11.2019 року підтверджується що право власності на житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами загальною площею 77,1 кв.м, житловою площе 39,8 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , з 15.02.2005 року значиться зареєстрованим за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ). Довідкою голови квартального комітету від 09.09.2019 року, яка засвідчена печаткою виконавчого комітету Добропільської міської ради Донецької області підтверджується, що [PERSON] з 2007 року проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Вказана довідка підписана головою квартального комітету Єфіменко Л.А. та сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Технічна характеристика житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою [ADDRESS] підтверджується технічним паспорт на вказаний будинок від 15.12.2004 року, який видано Добропільським БТІ. Згідно даних технічного паспорта, копія якого міститься в матеріалах справи, вказаний житловий будинок був побудований у 1965 році та складається із житлового будинк (літ.А-1) загальною площею 77,1 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, веранда (літ.а-1), ганок (літ.а-1), та надвірних побудов і споруд (сарай під літерою «Г-1», сарай під літерою «З-1», погріб під літерою «В-1», вбиральня під літерою «Е»). В технічному паспорті відсутні дані щодо самовільного будівництва. Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00024588156 від 16.11.2019 року підтверджується факт смерті [PERSON] [INFO] . Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 58567962 від 03.12.2019 року підтверджується, що станом на [INFO] спадкова справа щодо смерті [PERSON] не відкривалась. Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 58567988 від 03.12.2019 року підтверджується, що [PERSON] за життя заповітів не складав. Інформацією Добропільського МВ ДРАЦС від 12.12.2019 року підтверджується, що актових записів про шлюб, розірвання шлюбу та народження дітей на [PERSON] , [INFO] у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не виявлено. Інформація відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 18.02.2020 року свідчить про те, що станом на момент смерті [INFO] , [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . З вказаної інформації також вбачається, що [PERSON] за вказаною адресою був зареєстрований один. З наведеного вбачається, що спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом звернення до нотаріуса з заявами про прийнняття спадщини або таких, які фактично прийняли спадщину, відповідно до вимог ч.3,4 ст.1268 ЦК України не має. Як слідує з пояснень позивача [PERSON] , наданих в судовому засіданні, останній проживає у спірному будинку з 2007 року за згодою його фактичного власника [PERSON] на підставі усної домовленістю з ним про договір купівлі-продажу зазначеного будинку, що не був реалізованим через смерть власника. Показами свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що позивач постійно проживає з 2007 року за адресою [ADDRESS] . Інших володільців даного будинку вказані свідки не знають. Законодавство, що застосовано судом при вирішенні даного спору. \~ \~ \~ \~ В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно\~ст. 16 цього Кодексу\~може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до\~ст. 328 ЦК\~набуття права власності - це певний юридичний механізм , з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~ст. 392 ЦК. Згідно з положеннями частин першої та четвертої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила\~ст. 344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що\~Цивільний Кодекс України\~набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1.\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми\~ст. 344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4\~ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у їх сукупності. Володіння без правової підстави-це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном . Добросовісність володіння, як підстава для набуття права власності за набувальною давністю за\~статтею 344 ЦК\~означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); згідно ст.78 ЦПК України\~ суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. \~Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України\~ достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що\~ достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. \~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України\~ суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~ Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.\~ Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи про те, що позивач [PERSON] \~добросовісно заволодів спірним житловим будинком [ADDRESS] , використовує його відкрито та за призначенням, користується ним протягом близько 13 років та продовжує відкрито, безперервно володіти таким по день розгляду справи, беручи до уваги те, що за період його тривалого проживання у будинку ніхто не ставив питання щодо неправомірності його проживання та користування ним, відповідач виконавчий комітет Добропільської міської ради Донецької області не має заперечень проти позову, обставин, які б вказували, що окрім позивача на дане майно претендують інші особи, в суді не встановлено, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами Враховуючи позицію позивача щодо судових витрат та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Outcome: approved