Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами до відповідачів про визнання за ним права власності на автомобіль, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Між сторонами 05 лютого 2014 року укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки AUDI 100, 1993 року випуску. Відповідно до умов договору, позивач сплатив обумовлену договором суму грошових коштів у сумі 130\~000,0 гривень за автомобіль марки «AUDI 100», 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов WAUZZZ4AZPN044166, продавець передав позивачу ключі від автомобіля та техпаспорт. У звязку із відсутністю у момент вчинення договору паспорта у продавця, йому пояснено, що договір можливо укласти і без нотаріального оформлення, а зобовязання щодо зняття з реєстрації може бути виконано через кілька тижнів, як буде відновлений паспорт продавця. Зазначене зобовязання закріплено у п. 4.1. укладеного договору, відповідно до умов якого продавець зобовязаний зняти автомобіль з реєстрації. Однак, за спливом обумовлених двох тижнів, продавець почав ухилятися від зобовязань щодо зняття з реєстрації транспортного засобу, таким чином, позивач позбавлений можливості переоформити на своє імя спірний автомобіль. Представник [PERSON] надав до суду заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції міста Києва в судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи належним чином сповіщені, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, показань свідків, представлених письмових доказів. Щодо фактичних обставин по справі. За довіреністю від 15 липня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]), який діяв від імені [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) за довіреністю з правом передоручення, посвідченою Двадцять другою київською державною нотаріальною конторою 04 квітня 2009 року за реєстром № 3-287, на підставі усного договору, для представлення інтересів власника перед третіми особами, уповноважив [PERSON] розпоряджатись, продавати, знімати з обліку в органах ДАІ належним власнику на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ААС 092196, виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 27.03.2007 року, легковим автомобілем марки «AUDI 100» 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов WAUZZZ4AZPN044166. 05 лютого 2014 року [PERSON], з однієї сторони, й [PERSON] з іншої, уклали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу автомобіля, марки «AUDI 100» 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов WAUZZZ4AZPN044166, за умовами якого позивач сплатив відповідачу суму у розмірі 130\~000,0 гривень та отримав його у своє володіння. Після вчинення вказаного правочину позивач вільно користувався й відкрито володів спірним автомобілем як власник, підтвердженням чого є наявність у останнього ключів, правовстановлюючого документу на транспортний засіб й договору купівлі-продажу вказаного автомобіля. Момент виникнення цивільних відносин з приводу користування та розпорядження спірним автомобілем у позивача підтверджується довіреністю [PERSON] від 15 липня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за змістом якої [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]), який діяв від імені [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) за довіреністю з правом передоручення, посвідченою Двадцять другою київською державною нотаріальною конторою 04 квітня 2009 року за реєстром №3-287 на підставі усного договору, для представлення інтересів власника перед третіми особами, уповноважив [PERSON] розпоряджатись, продавати, знімати з обліку в органах ДАІ належним власнику на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ААС 092196, виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 27.03.2007 року, легковим автомобілем марки «AUDI 100», 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов WAUZZZ4AZPN044166. Відповідно до п 3.2 укладеного договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 05 лютого 2014 року сторони підтвердили факт повного розрахунку [PERSON] за проданий автомобіль, [PERSON] вказане належним чином не заперечене й не спростоване жодним чином. Таким чином, позивач виконав всі зобовязання за договором купівлі-продажу транспортного засобу, проте, у звязку з наявністю виконавчого провадження відкритого постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції міста Києва накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON]; оголошено розшук майна спірного автомобіля, позивач [PERSON] позбавлений можливості розпоряджатися автомобілем та вчиняти дії щодо оформлення права власності в порядку, передбаченому чинним законодавством. Щодо визнання права власності на спірний автомобіль. Визначаючи характер правовідносин [PERSON] зі [PERSON], судом враховано те, що факт видачі довіреності є підставою підтвердження часу виникнення правовідносин між цими особами, а також слугував за вимогами чинного законодавства правовою підставою експлуатації транспортного засобу на автодорогах України до його переоформлення. Додатково судом не встановлено будь-яких зрозумілих й обєктивно розумних пояснень, в силу яких [PERSON] володів, користувався й експлуатував спірний автомобіль, починаючи з моменту видачі зазначеної довіреності 15 липня 2012 року й до 05 лютого 2014 року. Таким чином видача довіреності на користування спірним автомобілем на користь позивача судом має бути визнана в частині правової природи підстави вчинення такого правочину удаваним правочином, оскільки, як слідує із інших доказів у своїй сукупності, сторони фактично мали на увазі укладення іншого правочину договору купівлі-продажу, правила щодо якого й мають бути застосовані судом для оцінки наведених цивільних відносин (стаття 235 ЦК України). Саме на такому характері правових відносин наполягає позивач у своїх позовних заявах. Окрім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] мав право відчужувати автомобіль, оскільки обтяжень щодо цього автомобіля на час укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] зареєстровано не було. Постанова державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції міста Києва про арешт рухомого майна боржника ухвалена 09 березня 2016 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу від 05 лютого 2014 року. Таким чином, наведене свідчить про добросовісність дій [PERSON], який діяв від імені та в інтересах володільця транспортного засобу [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу спірного автомобілю з [PERSON] Суд, піддавши аналізу всі зібрані по справі докази, дійшов висновку, що між сторонами угоди [PERSON] та [PERSON] 05 лютого 2014 року виникли правовідносини з приводу вказаного автомобіля, що становить предмет цього спору. Момент виникнення цих відносин суд зобовязаний повязати з укладанням між вказаними особами договору купівлі-продажу спірного автомобіля у простій письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За правилом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Так, згідно із ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 334 ЦК України, суд має застосувати положення ч. 1 цієї статті, за якою право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Після укладання зазначеного договору сторони повністю виконали його умови: [PERSON] отримав спірний автомобіль; факт передачі покупної ціни від продавця до покупця підтверджується змістом укладеного договору, згідно з яким продавцем отримана певна грошова сума за відчужуваний автомобіль. Додатково судом враховано й не заперечене будь-якою зі сторін, що починаючи з 5 лютого 2014 року спірний автомобіль постійно безперервно та відкрито перебував у володінні та користуванні позивача, який здійснював такі дії виключно у власному інтересі та від свого імені, не приховуючи, що це вчинено як власником такого майна. Окрім цього, на момент накладення арешту на спірний автомобіль державним виконавцем Дарницького районного управління юстиції міста Києва, цей автомобіль перебував у володінні й користуванні не [PERSON] чи [PERSON], а саме [PERSON] Відповідно до ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав право його відчужувати особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке майно без обтяжень. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, беручи до уваги досліджені судом докази у їх сукупності, зважаючи на непредставлення стороною відповідачів протилежного й встановлення порушення прав позивача на розпорядження належного йому майна, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спірний автомобіль. Щодо зняття арешту з майна автомобіля марки «AUDI 100» 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов WAUZZZ4AZPN044166. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про виключення майна з опису» № 6 від 27.08.1976 року (із наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно, або на праві володіння ним. Як встановлено судом, в межах виконавчого провадження, відкритого постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції міста Києва накладено арешт на все рухоме майно, що належить боржнику [PERSON], заборонено здійснювати відчуження такого майна та оголошено в розшук спірний автомобіль. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону від 28.12.2015 року, яка діяла на момент накладення державним виконавцем арешту на спірне майно, такий арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Отже, арешт майна допускається лише в тому разі, якщо воно належить боржникові та такий арешт необхідний для забезпечення реального виконання рішення. Проте, як вже встановлено судом, на момент накладення державним виконавцем арешту на спірний автомобіль та оголошення його в розшук, це майно вже належало на праві власності [PERSON], втім, у звязку з наявністю певних обставин, останній був позбавлений можливості зареєструвати цей транспортний засіб на своє імя відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином, судом встановлено, що під час накладення арешту на спірний автомобіль, державним виконавцем порушено права третіх осіб власника такого транспортного засобу [PERSON], який не є стороною названого виконавчого провадження. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. За змістом розяснення, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Відповідно до ч.1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, встановивши наявність перешкод у користуванні й розпорядженні правомірно набутого майна позивача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної вимоги [PERSON] про зняття арешту з належного йому майна спірного автомобіля. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Разом з тим суд має наголосити, що такі висновки носять заочний характер, а тому можуть бути переглянуті за умови подання стороною відповідачів нових доказів, що матимуть істотне значення для висновків суду, спрямованих на спростування правової позиції позивача.

Outcome: approved