Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 19.02.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір №113008760000 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кошти в сумі 200 000 доларів США. В цей же день між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був начебто укладений договір поруки №180913. Позивач стверджує, що цей договір поруки він не підписував і яким чином він був укладений йому невідомо. Посилаючись на ст.ст. 203 ч.3, 236, 548 ч.2 ЦПК України [PERSON] просить визнати договір поруки №180913, укладений 19.02.2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», недійсним з моменту його укладення. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з тих же підстав, просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з'явилися, про причини неявки не повідомили, тому суд вважав за можливе розглядати справу за їх відсутності і ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши позивача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Як встановлено в судовому засіданні, 19.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (тепер ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11300876000, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 200 000 доларів США на строк до 20.02.2023 року, а позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти, сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Також 19.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (тепер ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір поруки №180913 (а.с.4-5), за умовами якого [PERSON], як поручитель, зобов'язується перед АКІБ «УкрСиббанк», як кредитором, відповідати за невиконання [PERSON], як боржником, усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11300876000 від 19.02.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Представник ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні пояснив, що відповідно до договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» (а.с.56-59), банк зобов'язався передати у власність товариства права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, вказаними у додатку 1 до цього договору, а товариство зобов'язалось прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти на умовах, визначених договором. Зокрема, було передано право вимоги за договором поруки, укладеним між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». При цьому ПАТ «УкрСиббанк» надало витяг з договору факторингу №1 від 12.12.2011 року (а.с.56-59), однак додатку 1 до договору ані ПАТ «УкрСиббанк», ані ТОВ «Кей-Колект» суду не надали. Відповідно до положень частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою і третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В судовому засіданні позивач та його представник стверджували, що договір поруки [PERSON] не укладав, не підписував і дізнався про нього в листопаді 2014 року, коли виконавча служба стала займатися виконанням заочного рішення про стягнення з нього у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 19.12.2016 року за №13351/13352/16-32 (а.с.216-226) підписи від імені [PERSON] в графі «Поручитель:_____(підпис/М.П.)» на лицевій стороні першого аркуша та в графі «Поручитель:[PERSON] на лицевій стороні другого аркушу оригіналу договору поруки №180913 від 19.02.2008 року, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №776 АКІБ «УкрСиббанк», яке є підконтрольним Київському регіональному департаменту АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON], виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON]. Відповідачі і третя особа не надали суду доказів на спростування доводів позивача і висновків судово-почеркознавчої експертизи. Отже, судом встановлено, що волевиявлення позивача на укладення спірного договору поруки не було, [PERSON] договір поруки не підписував, а тому є підстави для визнання вищевказаного договору поруки недійсним. Щодо позовної давності, слід зазначити наступне. Позивач в судовому засіданні пояснив, що про існування спірного договору поруки йому стало відомо в листопаді 2014 року. З даним позовом він звернувся до суду в липні 2015 року, а тому, на думку суду, трирічний строк звернення до суду ним не пропущений. Відповідачі і третя особа не надали суду доказів того, що позивач був обізнаний про існування спірного договору поруки з 2008 року або пізніше і пропустив встановлений законом строк звернення до суду. З огляду на викладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 236 ЦК України,

Outcome: approved