Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 669,0 грн., суму завданих збитків в розмірі 120 020,96 грн., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 9 200,0 грн. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ним та відповідачем 25.11.2014 року. Свої вимоги мотивує тим, що 25.11.2014 р. між ним та ТОВ «УК «Київбуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 25/11/14-СЗ-К144, предметом якого є перехід майнових прав на об'єкт нерухомості - квартиру будівельний номер [ADDRESS] Вказав, що у день укладення вказаного договору ним було здійснено 100% оплати майнових прав у розмірі 341 780,0 грн. Пунктом 2.6. Договору визначено, що термін закінчення будівництва - 2 квартал 2015 року; термін введення в експлуатацію - 3 квартал 2015 року та подальший перехід права власності до позивача. Вважає, що оскільки у Договорі чітко не визначена календарна дата введення об'єкту в експлуатацію, то позивач обраховує її закінченням кварталу, тобто 31 березня 2015 року (об'єкт будівництва на вказану дату в експлуатацію не задано). Зазначив, що 07.11.2016 р. між ним та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору № 25/11/14-СЗ-К144 від 25.11.2014 р., згідно якої сторони погодили, що плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2017 р., плановий термін введення в експлуатацію - 4 квартал 2017 р. Позивач вказує, що у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу майнових прав, відповідач за період з 31.05.2015 р. по 07.11.2016 р. безпідставно користувався його грошима та мав можливість отримати певний прибуток, внаслідок чого [PERSON] поніс збитки. Крім того, неправомірними діями ТОВ «УК «Київбуд» позивачу завдано моральної шкоди. В судовому засіданні позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додатково через канцелярію суду подав письмові пояснення, в яких обґрунтовує свою позицію Законом України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, що термін закінчення будівництва та термін вводу в експлуатацію був перенесений за додатковою угодою від 07.11.2016 р., укладеною між сторонами, за якою ці строки встановлені відповідно як 3 квартал 2017 р. та 4 квартал 2017 р. Крім того, представником відповідача через канцелярію суду подана заява про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2014 р. між [PERSON] та ТОВ «УК «Київбуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 25/11/14-СЗ-К144. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч. 2 ст. 656 ЦК України). Згідно п. 2.1 - 2.2 даного договору продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкт нерухомості, а саме - однокімнатну квартиру будівельний номер №144, 19 поверх, секція 3, загальною площею 37,15 кв.м., яка розташована в Об»єкті капітального будівництва за адресою: [ADDRESS] Пунктом 4.2 договору сторони погодили, що вартість майнових прав на об'єкт нерухомості в день укладення вказаного договору складає 341 780,0 грн. Дана сума була сплачена позивачем 25.11.2014 р., що не заперечується представником відповідача. Відповідно до п. 2.6. - 2.7. Договору термін закінчення будівництва - 2 квартал 2015 року; термін введення в експлуатацію - 3 квартал 2015 року. Пунктом 7.3 договору передбачено, що у разі, якщо порушені планові строки введення в експлуатацію 3 квартал 2015 року, Продавець сплачує за кожен місяць прострочення пеню у розмірі 0,1% облікової ставки Національного Банку України від сплаченої Покупцем суми за кожен місяць прострочення. 07.11.2016 р. між [PERSON] та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору № 25/11/14-СЗ-К144 від 25.11.2014 р., згідно якої сторони погодили викласти п. 2.6. - 2.7. Договору в наступній редакції: «плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2017 р., плановий термін введення в експлуатацію - 4 квартал 2017 р.». Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема,сплата неустойки. Уклавши з позивачем договір купівлі-продажу майнових прав, відповідач взяв на себе зобов'язання передати покупцеві майнові права на квартиру у визначений термін. Проте, вказане зобов'язання відповідачем виконано не було, а тому відповідно до положень ст. 611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема у пункті 7.3, обов'язок відповідача сплатити пеню у розмірі 0,1% облікової ставки НБУ від сплаченої позивачем суми за кожен місяць прострочення. А відтак, позивач має право на стягнення пені, встановленої п.7.3 вищевказаного Договору, за період після закінчення 3 кварталу 2015 р. і до укладання додаткової угоди. У судовому засіданні позивач пояснив, що у термін, визначений п. 2.6. - 2.7. Договору від 25.11.2014 року будівництво завершено не було та квартира не була здана в експлуатацію , а тому вважає, що з 01.10.2015 року по 07.11.2016 року (день укладення додаткової угоди №1) повинна нараховуватися пеня. Як убачається зі змісту ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов?язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України). За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, застосування строку позовної давності в один рік згідно із ст. 258 ЦК України, який щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Як вбачається з матеріалів справи, з вищевказаним позовом позивач звернувся 25.01.2016 р., а тому суд вважає, що в межах даного спору слід застосувати спеціальні строки позовної давності, які передбачені п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, до заявлених позовних вимог позивача, які стосуються стягнення з відповідача пені за останні 12 місяців перед зверненням до суду, а саме: за період з 25.01.2015 року по 06.11.2016 року. Розраховуючи суму пені, що підлягає стягненню, суд виходить зі встановленої НБУ на відповідний період облікової ставки та за формулою: 341 780,0 (внесена сума) х (0,1% від ОС(облікова ставка) : 366 (кількість днів у 2016 р.) х КДП (кількість днів прострочення). Таким чином, за період: 25.01.-21.04.2016 р. сума пені становить 1 807,9 грн. (за 88 днів прострочення при ставці 22% річних), 22.04.-26.05.2016 р. - 620,99 грн. (за 35 днів прострочення при ставці 19% річних), 27.05.-23.06.2016 р. - 470,65 грн. (за 28 днів прострочення при ставці 18% річних), 24.06.-28.07.2016 р. - 539,28 грн. (за 35 днів прострочення при ставці 16,5% річних), 29.07.-15.09.2016 р. - 709,24 грн. (за 49 днів прострочення при ставці 15,5% річних), 16.09.-27.10.2016 р. - 588,31 грн. (за 42 дня прострочення при ставці 15% річних), 28.10.-06.11.2016 р. - 130,74 грн. (за 10 днів прострочення при ставці 14% річних). Всього, сума пені, що підлягає стягненню становить 4 867,1 грн. В зв'язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення пені, передбаченої укладеним між сторонами договором, підлягають задоволенню. Позивач також, посилаючись на ч.2 ст. 625 ЦК України та на те, що відповідач за період з 31.05.2015 р. по 07.11.2016 р. безпідставно користувався його грошима та мав можливість отримати певний прибуток, просив стягнути з відповідача збитки у розмірі 120 020,96 грн. Відповідно до ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи вказані вимоги в цій частині, суд виходить з того, що дана правова норма не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами за договором купівлі-продажу майнових прав. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, сума яку просить стягнути позивач, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, правові підстави для застосовування ст.625 ч.2 ЦК України до даних правовідносин відсутні, а відтак, вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність відмови в їх задоволенні в зв'язку з тим, що правила статті 1167 ЦК України на спірні правовідносини не поширюється, оскільки дана правова норма регулює позадоговірні (деліктні) відносини, а правовідносини сторін за даним спором випливають з договірних відносин за договором від 25.11.2014 р. Така правова позиція Верховного суду України міститься і у справі № 6-1575цс16, зазначаючи, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Подані позивачем через канцелярію суду наприкінці стадії з'ясування обставин по справі на перевірки їх доказами додаткові пояснення з посиланням на застосування вимог Закону України «Про захист прав споживачів, суд не приймає до уваги, оскільки це є зміна підстав позовних вимог, а відповідно до ст.31 ч.2 ЦПК України така зміна можлива лише до початку судового розгляду. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 640,0 грн. (пропорційно від задоволених вимог, але з урахуванням мінімального розміру для сплати фізичною особою). На підставі викладеного, ст.ст.253, 258, 525, 526-527, 530, 611, 614, 653, 655 ЦК України,

Outcome: partial