Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що на підприємстві «Київтранспарксервіс» було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства, за результатами якої складено Акт від 28.12.2019 р. № 06-21/64. Згідно Акту встановлено, що між КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 149 від 02.10.2017 р., за умовами якого [PERSON] зобов`язалася надати послуги у вигляді письмових та усних консультацій щодо архівування документообігу та звітності підприємства, формування реєстрів договірних схем, їх систематизацію по періодах та підготовку до архівування, формування реєстрів договорів основної діяльності підприємства, їх систематизацію по періодах та підготовку до архівування. Вартість послуг згідно договору становить 9 500,00 грн. Проте, відповідно до актів наданих послуг така вартість складає 14 250,00 грн. Таким чином відповідачка отримала грошові кошти у завищеному розмірі, що є необґрунтованими витратами підприємства в порушення ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України та підлягають поверненню. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 4 750,00 грн. та судові витрати. Відповідачка [PERSON] направила до суду відзив, у якому зазначила, що отримала обумовлену між сторонами суму за виконання послуг, тому просила відмовити позивачу в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 76, 77, 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що між КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 149 від 02.10.2017 р., за умовами якого [PERSON] зобов`язалася надати послуги у вигляді письмових та усних консультацій щодо архівування документообігу та звітності підприємства, формування реєстрів договірних схем, їх систематизацію по періодах та підготовку до архівування, формування реєстрів договорів основної діяльності підприємства, їх систематизацію по періодах та підготовку до архівування (п. 1.1 Договору). Відповідно до умов п. 2.4 Договору замовник зобов`язаний оплатити надані виконавцем послуги в розмірах, у строки та в порядку, що встановлені Договором. Згідно п. 3.1 Договору сторони домовились про те, що визначені п. 1.1 цього Договору, становить 9 500,00 грн., з урахуванням належних до утримання та сплати податків. З Акту державної аудиторської служби України вбачається, що КП «Київтранспарксеорвіс» було проведено необґрунтовані витрати у розмірі 4 750,00 грн., що є порушенням ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України та які підлягають поверненню підприємству. 17.01.2020 р. КП «Київтранспарксервіс» направив на адресу відповідачки вимогу № 053/05-186 про повернення надмірно сплачених коштів на рахунок позивача. Проте вказану вимогу відповідачка не виконала. У своєму відзиві відповідачка [PERSON] не заперечила факт укладення договору № 149 від 02.10.2017 р. Також ствердила, що за надані послуги вона отримала грошові кошти в розмірі 14 250,00 грн. Відповідачка не вважає виплату їй згідно актів наданих послуг грошових коштів по договору в сумі 14 250,00 грн. порушенням п. 3.1 Договору, в якому було встановлено вартість послуг в сумі 9 500,00 грн. Факт підписання актів наданих на суму, яка є більшою за вартість згідно договору, та факт оплати даної суми є підтвердженням досягнення позивачем та відповідачем згоди щодо зміни умов договору. Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з наступного. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої особи, регулюються Главою 83 Цивільного Кодексу України Статтею 1212 Кодексу визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати. Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Врховного Суду, викладеній у постанові від 20.12.2018 р. по справі № 920/169/18. Таким чином, суд дійшов висновку, що вказані грошові кошти, які були сплачені [PERSON] як переплата понад визначену у договорі суму є безпідставно набутими, а тому сума переплати, у розмірі 4 750,00 грн. має бути стягнута на користь позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

Outcome: approved