Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача в якому просить стягнути з такого на його користь 369229,23 грн. заборгованості за договором позики від 27.12.2012 року, оскільки незважаючи на обов'язок повернути суму позики у розмірі 78100 грн. в термін не пізніше 27 березня 2013 року свого зобов'язання не виконав, разом з тим він вправі вимагати стягнення неустойки, індекс інфляції і три відсотки річних. Сторони у судове засідання не з'явилися, однак позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання позовних вимог, просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча був належно повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. Відтак, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Матеріалами справи встановлено, що 07.12.2012 року між сторонами - [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики (надалі договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, р. №1823, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав кошти в розмірі 78100, 00 грн., що на день укладення такого еквівалентно 9763 дол. США. Передачу грошей здійснено в момент підписання даного договору, підписанням даного договору сторони підтверджують передачу зазначеної суми коштів. Позика є безпроцентною. На підтвердження отримання коштів позичальник видав позикодавцеві розписку (п. 1, п.1.1). Згідно п.2., п.3 договору позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві позику готівкою в терміни : 2700 грн. не пізніше 27.01.2013 року, 2700 грн. не пізніше 27.02.2013 року, 72700 грн. не пізніше 27.03.2013 року, за адресою [ADDRESS], чого не здійснено. На підтвердження виконання зобов'язання сторони повинні поставити свої підписи у додатку до договору, який є невід'ємною частиною такого договору - «Графік розрахунку за Договором» (п.6). Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір позики з підстав, визначених ст. 1051 ЦК України відповідач не оспорював. Поряд з цим, згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів щодо надання позивачем відповідачу такого відстрочення на виконання їхніх зобов'язань. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач є такимм, що порушив виконання своїх зобов'язань, з 27.03.2013 року. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Позивачем розраховані три проценти річних за період прострочення виконання відповідачем зобов'язань з повернення ними позики в розмірі 3210,53 грн. за період з 27.01.2013 року по 07.08.2014 року року, виходячи з суми неповернутої позики в загальному розмірі 78100 грн. (а.с.14). Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. Згідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. Пунктом 8 Договору передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики згідно вищевказаного Графіку, то він зобов'язаний на вимогу позикодавця сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 500 грн. за кожен день прострочення. Положення цього пункту відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. [PERSON] надав суду вимогу про повернення коштів та оплату штрафних санкцій у розмірі 368916,83 грн., адресовану [PERSON] 06.08.2014 року, однак відомостей про належне повідомлення про таку [PERSON] не надав, а судом їх не здобуто (а.с.11-12). Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов'язання. Позивачем правильно обрахована договірна санкція у вигляді встановленої сторонами в договорі позики неустойки за неналежне виконання відповідачем його зобов'язань з повернення позики за 556 днів в період з 27.01.2013 року по 07.08.2014 року в сумі 278000,00 коп.( 500 грн.х 556 днів ). Але суд вважає за необхідне задоволити вимогу позивача про її стягнення лише частково. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Проте, згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Про застосування до вимог позивача по справі строку позовної давності заявлено суду не було, у зв'язку з чим суд не вправі застосовувати позовну давність. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Жодних відомостей щодо розміру завданих відповідачем збитків позивачеві та їхнього співвідношення із нарахованою позивачем сумою неустойки, а також інших обставин, що мають істотне значення для справи і можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки суду не надано і матеріали справи не містять. Проте, вирішуючи питання про можливість зменшення розміру неустойки, необхідно, перш за все, враховувати, що неустойка не повинна перетворюватися в джерело збагачення, оскільки в цьому випадку вона втрачає свою стимулюючу функцію. Законодавець не наводить переліку «інших обставин», які мають істотне значення. Це питання вирішується із врахуванням конкретної ситуації. Такими обставинами можуть бути відповідність порушення розміру неустойки; традиційний розмір неустойки, який зустрічається в практиці ділового обігу; негативні наслідки, які настали або можуть настати для кредитора у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язання; форма і ступінь вини боржника, ступінь виконання зобов'язання боржником перед кредитором і контрагентами перед боржником; ділова репутація боржника, ступінь поширеності такого порушення в діловому обігу; рівень інфляції протягом часу, коли зобов'язання повинно було бути виконано, і до його фактичного виконання чи до моменту прийняття судового рішення; середня банківська ставка за користування кредитом тощо. Застосоване у нормі ч. 3 ст. 551 ЦК України поняття «значно» є оціночними і має конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Суд визнає вину відповідача у порушенні зобов'язання і враховує його умисне ухилення від узгодження суми боргу і врегулювання спору в позасудовому порядку. Проте, суд вважає розраховану позивачем належну на його думку до стягнення з відповідача на його користь суму неустойки завищеною і такою, що з урахуванням принципів гуманізму, розумності та справедливості, повинна бути зменшена судом. Серед обставин, які в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України є підставою для зменшення судом розміру нарахованої відповідачем неустойки суд виділяє поширеність в діловому обігу неповернення і несвоєчасного повернення боржником позичених коштів, а також неспівмірність неустойки розміру основного боргу, у зв'язку з чим, приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення неустойки частково - зменшення такої до суми позики 78 100 грн.. Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони вільні в укладенні договору, визначенні його умов; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ним та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до положень ст. 203 та ст. 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3-5ст. 203 ЦК України; недійсною визнається угода, що була укладена з порушенням вимог чинного законодавства. При розгляді справи судом прийнято до уваги, що договір позики, укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, що при його укладенні кожна з сторін діяла добросовісно і дійшла домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договору, строк його дії, суми позики, відповідальності за несвоєчасне повернення позики, коло обов'язків і прав кожної з сторін; що договір позики укладено у письмовій формі, посвідчено нотаріусом, всі умови договору виконані; договір вчинено правомочними сторонами. При цьому сторони, які вільні в укладанні договору, передбачили умови в частині визначення стягнення за прострочення виконання зобов'язання (стягнення штрафу (пені) в твердій грошовій сумі, що хоча і не передбачено ст. 549 ЦК України, але не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, сторони самі визначили розмір грошових стягнень за прострочення виконання зобов'язання, і вправі забезпечувати свої зобов'язання саме таким чином. Враховуючи вищенаведене, а також наявність у позивача договору та розписки, що свідчить про неповернення відповідачем боргу, таким чином, загальний розмір належного до стягнення з відповідача на користь позивача боргу становить результат від складання еквіваленту неповернутої позики в сумі 78100 грн., трьох процентів річних в сумі 3210,53 грн., інфляційних втрат в розмірі 9918,70 грн. та неустойки в сумі 78100., що загалом становить 169329,23 грн.. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем визначено ціну позову в розмірі 369229,23 грн. і сплачено судовий збір в сумі 3654 грн. суд ж прийшов до переконання про задоволення позову на загальну суму 169329,23 грн., тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно на суму 1069,33 грн..

Outcome: approved