Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 17.02.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір банківського вкладу №2630/43/159321. Сума вкладу становила 100000 грн. Після закінчення строку договору він звернувся до банку з метою повернення суми вкладу. Однак йому було роз'яснено, що на даний час банк не в змозі виконати в повному обсязі свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів через нестабільну політичну ситуацію в країні та повертав суму банківського вкладу частинами. Після 22.04.2014 року будь-які виплати по поверненню грошових коштів з його банківського вкладу не здійснювались. 15.05.2014 після його численних звернень до відділення №43 Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» йому було надано письмову відповідь про те, що його вклад у розмірі 32000 грн. було 03.03.2014 року переведено на поточний рахунок у національній валюті. 15.07.2014 року на адресу відділення №43 Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», а також на головний офіс у м. Києві були надіслані листи з вимого повернути банківський вклад протягом п'яти банківських днів. Зазначені листи були отримані представниками відповідача 17.07.2014 року, однак по сьогоднішній день відповідач грошові кошти не повернув. За таких обставин в діях відповідача вбачається порушення його прав, як споживача, що полягає у невиконанні та порушенні умов договору та вимог чинного законодавства України. З урахування вищезазначеного позивач просив суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на його користь грошові кошти у сумі 37263 грн., з яких 32000 грн. - розмір вкладу на депозитний рахунок, 263 грн. - розмір 3% річних за період з 22.04.2014 року по 01.08.2014 року, 5000 грн. - моральна шкода. В наданій заяві представник позивача просив провести розгляд справи за його відсутності, зазначивши про підтримання позову та не заперечуючи поти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засіданні повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив. В зв'язку з цим, з урахуванням поданої представником позивача заяви, судом у відповідності до ст.ст.158,169.197,224 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу фіксації. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.02.2014 року між позивачем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» було укладено договір банківського вкладу №2630/43/159321, згідно якого відповідач зобов'язався відкрити позивачу депозитний рахунок [NUMBER], а позивач зобов'язався внести на цей рахунок кошти у сумі 100000 грн. під 16% річних строком з 17.02.2014 року по 27.02.2014 року. Доказом внесення позивачем депозитних коштів на депозитний рахунок є квитанція №19737 від 17.02.2014 року. Судом також встановлено, що після закінчення строку дії договору позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми банківського вкладу. Однак йому було роз'яснено, що на даний час банк не в змозі виконати в повному обсязі свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів через нестабільну політичну ситуацію в країні та повертав суму банківського вкладу частинами, що підтверджується копією виписки по особовому рахунку позивача. Після 22.04.2014 року будь-які виплати по поверненню грошових коштів з його банківського вкладу не здійснювались. 15.05.2014 року позивач звернувся до відділення №43 Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», а також до головного офісу у м.Києві, з письмовою заявою про повернення залишку банківського владу (депозиту) в сумі 32000 грн., яка отримана відповідачем 17.07.2014 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. В своїй заяві позивач просив протягом п'яти банківських днів від дати одержання заяви повернути йому готівкою Банківський вклад (депозит) у сумі 32000 грн. Відповідачем прохання позивача не було задоволено, в зв'язку з чим позивач в своєму позові просив застосувати положення ст.625 ЦК України та стягнути з відповідача 3 % річних за безпідставне використання грошових коштів. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.1,2,4 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.19 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Виходячи із встановлених судом обставин та наведеного нормативного обґрунтування, суд дійшов висновку, що відповідач не надав позивачу належної якості банківські послуги, не виконав свої зобов'язання по депозитному договору, не повернув позивачу у повному обсязі кошти, вкладені ним на депозитний рахунок банку та відсотки за користування такими коштами, а тому позовні вимоги в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь [PERSON] залишку банківського вкладу в сумі 32000 грн. є законними та обґрунтованими, та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з банку інфляційних втрат та 3% річних за порушення зобов'язання з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту), викладеного у постанові судової палати у цивільних справах від 25.12.2013 року по справі №6-140 цс 13, відповідно до змісту ст.ст.526,1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України. Враховуючи, що зобов'язання банку щодо повернення залишку вкладу не було виконаним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача 3 % річних за порушення зобов'язання з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту), що складає 263 грн. за період з 22.04.2014 року (за спливом п'яти днів після отримання відповідачем заява про повернення коштів) по 01.08.2014 року, є обґрунтованими і також підлягають задоволенню, при цьому суд погоджується з розрахунком заборгованості, зробленим позивачем. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд вважає, що позивачем у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України не доведено належними доказами заподіяння моральної шкоди в розумінні ст.23 ЦПК України, наявності втрат немайнового характеру, факту заподіяння моральних або фізичних страждань, причинного зв'язку між винними діями відповідачів та завданою шкодою, а також щодо обґрунтування розміру цієї шкоди. В зв'язку з цим, в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди з відповідача слід відмовити за необґрунтованістю та не підтвердження належними доказами. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 322 грн. 63 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial