Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом. Позивач в судовому засіданні підтримав позов, уточнивши його розмір і пояснив, що 15 березня 2013 року між ним та відповідачем по справі фактично було укладено договір позики, згідно з яким він передав відповідачеві гроші в сумі 40000 (сорок тисяч) гривень, про що було складено відповідну розписку, відповідно до якої відповідач позичив у нього 40000 (сорок тисяч) гривень та зобов'язався повернути позику до 25.10.2013 року. Проте, він у встановлений договором строк борг не повернув та на його вимоги повернути гроші не реагував та уникав будь-яких контактів з ним. Лише після звернення до суду із позовною заявою про стягнення боргу за вказаним договором позики відповідач [PERSON] частково виконав зобов'язання за вищевказаним договором і повернув йому частину коштів, а тому він просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень за договором позики, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. Відповідач позов визнав і пояснив, що дійсно 15 березня 2013 року ним власноручно була написана розписка в якій він вказав, що позичив у позивача 40000 (сорок тисяч) гривень та зобов'язується повернути вказану суму до 25 жовтня 2013 року. Дана розписка була написана ним власноручно в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON]. Проте, вказану суму грошей він позивачеві не повернув до вказаного в розписці часу в зв'язку із відсутністю коштів через скрутне матеріальне становище і лише після звернення позивача до суду із позовною заявою про стягнення боргу за вказаним договором позики він частково виконав зобов'язання за вищевказаним договором і повернув йому частину коштів, а тому не заперечує проти стягнення з нього 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень боргу за договором позики та судових витрат. Судом встановлено, що 15 березня 2013 року між сторонами по справі фактично було укладено договір позики згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 40000 (сорок тисяч) гривень, а відповідач підписав розписку, про те, що позичив у позивача 40000 (сорок тисяч) гривень до 25 жовтня 2013 року. Проте, не зважаючи на те, що позивач звертався до відповідача з вимогами по питанню повернення суми боргу в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень, вказана сума грошей йому до вказаної в розписці дати так і не була повернута. Лише після звернення до суду із позовною заявою про стягнення боргу за вказаним договором позики відповідач [PERSON] частково виконав зобов'язання за вищевказаним договором і повернув йому частину коштів. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 15.03.2013 року в сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. Указані обставини встановлено з пояснень сторін, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні: розписки відповідача від 15.03.2013 року, з якої видно, що відповідач позичив у позивача 40000 (сорок тисяч) гривень, які зобов'язався повернути до 25 жовтня 2013 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 40000 (сорок тисяч) гривень до 25 жовтня 2013 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень підлягають до задоволення. На підставі задоволення позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним судові витрати в розмірі 400 грн..

Outcome: approved