Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 14.01.2016 року помер його батько [PERSON]. Протягом останніх 15 років батько проживав разом з ним та його сімєю, він утримував, доглядав, лікував та поховав батька. За життя батько заповів йому все своє майно, згідно до заповіту від 20 січня 2005 року. Після його смерті в установлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізнався про існування ще двох заповітів, складених батьком на користь відповідачів 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року. Так, 20 травня 2010 року батько склав заповіт, яким заповів [PERSON] будинок в с. Рацеве Чигиринського району, а також заповів йому і [PERSON] земельну ділянку площею 5,62 га, розташовану в адміністративних межах Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області. Вказаний заповіт було посвідчено секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області від імені [PERSON]. 15 січня 2014 року батьком було складено ще один заповіт, де останній заповідав йому все своє майно, а вищевказану земельну ділянку заповів йому та [PERSON] Даний заповіт також посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області від імені [PERSON]. Посилаючись на те, що вказані заповіти складені в період 2010-2014 років, тобто в той час, коли батько хворів на мозкову недостатність і в звязку з цим не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відповідачі скористалися станом хворого та навязали йому свою волю, змусивши скласти ці заповіти, позивач просить визнати заповіти від 20 травня 2010 року та від 15.01.2014 року, складені на користь відповідачів, недійсними. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити, пояснивши суду, що 14 січня 2016 року помер його батько [PERSON], який проживав у його будинку в с. Рацеве Чигиринського району, вул. Шевченка, 10. Після його смерті він звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, оскільки являється єдиним сином і в 2005 році батько склав заповіт на його користь. Однак в нотаріальній конторі йому стало відомо про існування ще двох заповітів, складених на користь відповідачів. Вважає, що ці заповіти не можуть бути правочинними і дійсними, оскільки складались в той час, коли батько хворів на мозкову недостатність і не міг усвідомлювати значення своїх дій, а можливо перебував при їх складанні під впливом відповідачів, які скористались станом хворого. Хвороба у батька почала прогресувати з кінця 2009 року, коли він та сусіди стали помічати за ним дивну поведінку, яка полягала у вигадуванні деяких речей та забудькуватості, у зв`язку з чим батько проходив лікування у Чигиринській ЦРЛ та постійно приймав ліки для стабілізації стану здоровя. Він доглядав свого батька разом з дружиною, а також в цьому їм допомагала сусідка, яка проживала через два будинки від дому батька, і за домовленістю приносила йому їжу, коли він не міг приїхати. Загострення хвороби в батька сталося в 2013 році, а тому він проживав разом з батьком деякий час і помічав, що той поводився дивно, говорив незрозумілі речі, не впізнавав знайомих людей та періодично втрачав пам'ять. Через погіршення стану здоровя в 2015 році батька поставили на облік лікаря-психіатра. У зв`язку з цим вважає, що перебуваючи в такому неадекватному стані, батько не міг усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій і під час складання заповітів знаходився під впливом відповідачів, а тому просить визнати ці заповіти недійсними. Представник позивача [PERSON] також підтримав позов та прохав його задовольнити, пояснивши суду, що дійсно 14.01.2016 року у похилому віці помер батько позивача, який хворів на психофізичний синдром головного мозку. Протягом останніх 15 років позивач доглядав за батьком, а коли той був у відїзді, то за ним доглядала дружина позивача та сусіди. З 25.11.2008 року [PERSON] було встановлено діагноз психофізичний синдром головного мозку, у звязку з чим він поводив себе неадекватно, забував деякі речі. Тому вважає, що заповіти складались батьком позивача під впливом відповідачів і в той час, коли він вже не міг усвідомлювати свої дії повною мірою, через що просить визнати їх недійсними. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що померлий приходився їй рідним братом. Коли її брат хворів, то вона їздила до нього в лікарню, возила йому їжу, а позивач не часто приходив до батька. В 2010 році брат повідомив їй, що зробив заповіт на неї, заповівши їй будинок і частину земельного паю, а другу частину паю заповів своєму сину, але вона відмовилась від частини будинку. Про даний заповіт знали практично всі і позивач в тому числі. А в 2014 році брат знову повідомив їй, що зробить заповіт на неї, але вона вмовила брата зробити заповіт на племінника [PERSON], оскільки в позивача своїх дітей немає, про що вони повідомляли позивача. Все життя брат був активним, а коли захворів у листопаді 2015 року, то вона його відвідувала, він все усвідомлював, просив її забрати його до себе, а в січні 2016 року помер. В травні 2016 року позивач поставив питання щоб вона відмовилась від спадщини на його користь, однак вона йому у цьому відмовила. Відповідач [PERSON] також позов не визнав та пояснив суду, що знав діда все життя, він був енергійний, часто ходив до церкви, відвідував сільський клуб, брав участь в концертах, сам отримував пенсію, протягом останніх років проживав сам, а позивач з ним не жив. Його бабуся [PERSON] возила діду їжу, доглядала його. Про існування заповіту знали всі рідні і навіть сусіди. Також йому відомо, що дід на обліку у лікарів не стояв, в нього було тільки захворювання печінки, яку він і лікував. Дід все усвідомлював, поводив себе нормально і був в адекватному стані до останніх днів життя. Представник відповідача [PERSON] теж позов не визнав і пояснив суду, що підстав для визнання заповітів недійсними немає, оскільки заповідач під час їх складання перебував в адекватному стані та усвідомлював значення своїх дій. Представник третьої особи Головного управління юстиції в Черкаській області, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки. Представник третьої особи Рацівської сільської ради в судове засідання не з`явився, надіславши до суду листа про розгляд справи без його участі та заперечуючи проти визнання заповітів недійсними, мотивуючи тим, що посадові особи сільської ради під час їх складання діяли у відповідності з вимогами Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчого комітету сільської ради і вказані заповіти відповідають волі заповідача і волевиявлення спадкодавця було вільним, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] був його пацієнтом і близько 10 років тому звертався до нього з приводу хвороби жовчного міхура та печінки, а також у нього були скарги на головні болі, головокружіння, зниження памяті. Йому було поставлено діагноз дисцикуляторна енцелопатія другої стадії, яку він лікував амбулаторно. Дане захворювання з віком прогресує, через що він направляв його до лікаря-психіатра Чигиринської ЦРЛ [PERSON], оскільки [PERSON] вже мав психічні порушення. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON], згідно до запису в медичній карті амбулаторного хворого, перебував на консультативному обліку з 13 листопада 2015 року з діагнозом «хронічна дисцикуляторна енцелопатія ІІ ступеню». Це захворювання головного мозку, що призводить до незворотних змін клітин головного мозку, І ступінь - легкий, а ІІ ступінь - це вже поглиблені ознаки порушення памяті, інтелекту та соціальної адаптації людини, дезорієнтації в звичних для людини місцях, а є ще ІІІ ступінь - сенільна деменція, коли хвора людина навіть вдома дезорієнтована. Коли в 2015 році до неї привезли пацієнта [PERSON], то він був зовсім дезорієнтований в середовищі, плутався в питаннях, було порушення памяті, у зв`язку з чим вона поставила його на облік. З врахуванням того, що хворий під час огляду навіть не ідентифікував себе в середовищі, вона встановила йому третю ступінь хвороби. Визначити такі порушення чи помітити розлади на початкових стадіях неможливо, а тому люди можуть списувати все на характер хворого або забудькуватість з віком. Такі хворі дуже легко йдуть під вплив, особливо на початкових стадіях хвороби. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з 2008 року проживав по сусідству з батьком позивача. Коли позивач був в рейсі, то він навідував діда, але помічав, що той поводився дивно, часто міг сказати, що піде в одне місце, а йшов зовсім в інше, і коли виходив з двору, то розгублювався, не знав куди йому потрібно йти. Інколи він скаржився, що хтось є у нього в хаті, боявся, зачиняв двері. Свідок [PERSON] пояснив суду, що до 2010 року постійно проживав по-сусідству із [PERSON], спілкувався з ним, відносини були хороші. Він часто позичав у діда гроші, востаннє в 2009 році. Вони домовились, що кошти він віддасть за три місяці, а [PERSON] собі записав, бо сказав, що вже з головою проблеми і може забути про це. Однак потім приходив до нього майже кожного дня і вимагав віддати йому гроші. Після переїзду з села у 2010 році він часто навідувався до будинку і з дідом бачився, але інколи той його не впізнавав. Свідок [PERSON] пояснив суду, що працює разом з позивачем протягом тривалого часу, вони займаються перевезенням вантажів. Також він знав його батька [PERSON]. Про батька позивач постійно дбав, доглядав його, якщо був у відїзді, то діда доглядала дружина позивача. Йому відомо, що в 2008 році дід через забудькуватість розморозив систему опалення в будинку, через що він допомагав позивачу відновлювати опалення, привозив будівельні матеріали, а коли позивач був в рейсі, то часто привозив його дружину в село і вона доглядала за свекром, а [PERSON] і [PERSON] він там не бачив. Дід не завжди його впізнавав, а також міг не впізнавати знайомих йому людей, а тому позивач привозив до батька лікарів, бо в того були якісь проблеми з головою. Свідок [PERSON] пояснила суду, що являється дружиною позивача. Приблизно з 2006 року його батько [PERSON] почав жити в будинку чоловіка, де були належні умови для проживання, і з того часу вони його доглядали, привозили їжу, прали одяг, вели все господарство. Вже тоді вона помічала за свекром дивну поведінку, він робив дивні речі, забувався, часто казав, що в нього викрали гроші, а потім сам їх знаходив. Тому вони звертались до лікарів, лікували його, але особливого покращення не ставало, тільки на деякий час. Вже в 2015 році свекор почав вести себе агресивно, розкидав все в хаті, бив шибки у вікнах, громив все в будинку і вони повезли його до лікаря-психіатра [PERSON] та поставили на облік. Свідок [PERSON] пояснила суду, що була присутня на дні народженні в [PERSON], яка є її сусідкою, там був і її брат [PERSON], який сказав, що хоче переписати материну землю на сестру, на що вона йому подякувала і сказала, що вже має похилий вік, а тому краще зробити заповіт на її онука [PERSON], на що він погодився. Свідок [PERSON] пояснила суду, що померлий був прихожанином у їх церкві євангелістів християн баптистів близько 15 років, але вона не помічала у нього розладів здоровя чи памяті. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знала [PERSON] з 2000 року як члена церкви християн баптистів. Коли вона підробляла листоношею в 2012-2013 роках, то приносила йому пенсію, яку він отримував особисто, розписувався за неї та перераховував кошти. Нічого дивного в його поведінці вона не помічала. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON], який був прихожанином їх церкви, знав з 2008 року, коли став священнослужителем [PERSON] молитви в с. Рацеве. Він приходив на служби, а коли перестав ходити до церкви, то він кілька разів навідував його вдома. [PERSON] був у нормальному стані, впізнавав його. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] приходився їй рідним дядьком, весь час він був адекватний, поведінка була нормальна, приїздив до її матері на велосипеді по їжу, оскільки жив сам і не готував, а також відвідував будинок культури, де брав участь у заходах. Їй відомо, що дядько в 2010 році склав заповіт на її матір [PERSON], але вона відмовилася від будинку. Потім в 2014 році він сказав, що хоче скласти заповіт на свою сестру на земельну ділянку, на що остання йому пояснила, що можливо скласти заповіт на її онука [PERSON] і так можна зекономити кошти на оформленні, на що той погодився. Про існування цього заповіту знали всі, в тому числі і позивач. Свідок [PERSON] пояснила суду, що до 2005 року працювала медичним працівником і після виходу на пенсію односельці інколи запрошували її зробити уколи чи поставити крапельниці, про це знав дільничний лікар [PERSON], який виписував хворим призначення для лікування вдома, і вона, на прохання рідних хворого, виконувала медичне призначення. Близько чотирьох чи пяти разів вона приходила до [PERSON] і виконувала призначення лікаря, робила уколи та ставила крапельниці. Сумнівів в душевному стані [PERSON] у неї не було, він її впізнавав. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] був членом ради ветеранів і до травня 2015 року очолював комісію по культурно-масовій роботі. Поведінка його була нормальна, він завжди був адекватний. Свідок [PERSON] пояснила суду, що працювала секретарем сільської ради і складала заповіт на прохання [PERSON], в ході розмови перевіряла та встановлювала його особу, зясувала, що саме він хоче і що необхідно зазначити в заповіті, тобто все виконала правильно і згідно до законодавства. До сільської ради він прийшов одноособово з документами для складання заповіту, вів себе нормально, нічого дивного вона не помітила. Вислухавши позивача, представників сторін, відповідачів, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 14.01.2016 року помер [PERSON] (свідоцтво про смерть № 267057). Згідно до довідки № 2 від 14.01.2016 року, виданої амбулаторією загальної практики сімейної медицини с. Рацеве Чигиринського району, причиною його смерті стали хронічна мозкова недостатність ІІІ ступеня та загальний атеросклероз (а.с.6). Також судом встановлено, що за життя [PERSON] склав заповіт, нотаріально посвідчений 20 січня 2005 року секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, згідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своєму сину [PERSON] (а.с.9). Факт того, що позивач є сином [PERSON] підтверджується свідоцтвом про його народження № 890010, що надає йому право звернення до суду з вказаним позовом. 20 травня 2010 року [PERSON] було складено інший заповіт, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району, відповідно до якого належний йому житловий будинок, що знаходиться за адресою: с. Рацеве, вул. Шевченка Чигиринського району, заповів [PERSON], а належну йому земельну ділянку площею 5,62 га, що знаходиться в адміністративних межах Рацівської сільської ради Чигиринського району, заповів [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). 15 січня 2014 року [PERSON] було складено ще один заповіт, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району, згідно з яким належну йому земельну ділянку площею 5,62 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 062028, що розташована в адміністративних межах Рацівської сільської ради Чигиринського району, заповів [PERSON] та [PERSON], а все інше майно заповів позивачу (а.с.11). Разом з тим відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 30 від 24.01.2017 року, яка була призначена судом у відповідності до вимог п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, на час складання, підписання та посвідчення вище вказаних заповітів від 20 травня 2010 року та від 15 січня 2014 року [PERSON] виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного психічного розладу, набутого внаслідок судинного ураження головного мозку, з формуванням хронічної дисциркулярної енцефалопатії, з домінуючими розладами памяті (переважно мнестико-інтелектуальними порушеннями), транзисторними (галюцинаторно- маячними) включеннями, низьким рівнем самообслуговування, що, зважаючи на психічний рівень розладів, наявність порушень пам`яті, емоційної сфери, позбавляло його на той час здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Даний висновок про нездатність [PERSON] розуміти значення своїх дій і керувати ними під час складання заповітів 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року ґрунтується на матеріалах цивільної справи і дослідженій медичній документації, які містять достатню інформацію про психічну діяльність підекспертного в юридично значимій ситуації (а.с.200). Як вбачається з довідки № 561/27 від 27.05.2016 року, виданої Чигиринською центральною районною лікарнею, [PERSON] перебував на обліку в психіатричному кабінеті Чигиринської ЦРЛ. Згідно до дослідженої медичної карти амбулаторного хворого [PERSON], 25.11.2008 року хворому повторно встановлюється діагноз хронічного гепатиту, хронічного холециститу та хронічної дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ступеню. Протягом 2011-2013 років лікарем загальної практики дублюються записи про наявність в останнього хронічного гепатиту, панкреатиту, холециститу, а 06.04.2013 року дублюється запис про наявність хронічної дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ступеню. 06.04.2013 року хворому встановлюється діагноз хронічний гепатит, хронічний холецистит, панкреатит в стані ремісії, хронічна дисциркуляторна енцефалопатія. При цьому, з даної ж карти вбачається, що специфічних психіатричних фармакологічних засобів [PERSON] не приймав, тобто лікування наявних в нього психічних розладів не проводилось, а призначений 06.04.2013 року лікарем загальної практики ноотропний препарат «фезам» може входити до складу лікувальної схеми, яка призначається при судинно-обумовлених психічних розладах, але прийом має бути тривалим та системним, що також викликає сумнів щодо його можливості в повній мірі розуміти свої дії та керувати ними під час складання вище вказаних заповітів. З дослідженої амбулаторної карти № 211710 з психоневрологічного кабінету Чигиринської ЦРЛ вбачається, що [PERSON] поставлений на облік лікаря- психіатра 13.11.2015 року з діагнозом сенільна деменція та призначено лікування відповідними препаратами альмеру, ріспаксолу, аміназину, що призначаються при судинно-обумовлених психічних розладах для підтримуючого лікування. На неадекватну поведінку [PERSON] вказують і покази свідків [PERSON] та [PERSON], які є медичними працівниками, а також покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Покази свідка [PERSON], яка до виходу на пенсію працювала медичною сестрою і стверджувала, що хворий [PERSON] не мав психічного розладу, заперечуються даними медичних карт амбулаторного хворого, на підставі яких посмертна судово-психіатрична експертиза від 24.01.2017 року прийшла до висновку, що хворому призначались препарати, які призначаються при судинно-обумовлених психічних розладах. До показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд відноситься критично, оскільки вони виступають на стороні відповідачів і рідко контактували з [PERSON], а свідок [PERSON] до того ж приходиться відповідачці [PERSON] дочкою, а відповідачу [PERSON] - матірю і їх покази щодо того, що померлий [PERSON] до дня смерті розумів значення своїх дій не підтверджено конкретними фактами та спростовуються даними акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 30 від 24.01.2017 року і показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] До показів свідка [PERSON] суд також відноситься критично, оскільки в ході складання заповіту вона не проводила перевірку психічного стану заповідача, а керувалася лише своїм внутрішнім переконанням щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій. Як передбачено ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб,чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідає його волі. Таким чином, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, вважає, що волевиявлення [PERSON] в момент складання заповітів 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року не було вільним та не відповідало його волі, оскільки він на час посвідчення цих заповітів не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Виходячи з цього, суд вважає необхідним визнати вище вказані заповіти від 20 травня 2010 року та від 15 січня 2014 року недійсними. На підставі викладеного та,

Outcome: approved