Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 03.05.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав останньому грошові кошти в сумі 120000 доларів США зі строком повернення всієї суми позики до 03.05.2013 року. 07.05.2013 року між ним та відповідачем було укладено ще один договір позики, згідно якого він передав відповідачу кошти в сумі 50000 доларів США. Посилаючись на те, що у визначені в розписках строки відповідач отримані в борг кошти не повернув та ухиляється від виконання своїх зобовязань, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договорами позики в сумі еквівалентній 170000 доларам США згідно офіційного курсу НБУ на день ухвалення судом рішення, а також стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача частково підтримав позов, визнавши повернення відповідачем частини боргу за розпискою від 03.05.2012 року, що підтверджено наданими відповідачем письмовими розписками та банківськими квитанціями. В звязку з цим, просив стягнути з відповідача залишок заборгованості. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, посилаючись на погашення ним більшої частини заборгованості за договорами позики шляхом повернення коштів безпосередньо позивачу, перерахування їх на картковий рахунок останнього та переоформленням на позивача транспортного засобу. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, за змістом ч.ч.1,2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору пози-ки має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 03.05.2012 року позивачем було надано відповідачу в борг кошти в сумі 120000 доларів США зі строком повернення до 03.05.2013 року. 07.05.2013 року позивач надав відповідачу в борг кошти в сумі 50000 доларів США строком на один рік. Факт надання позивачем коштів в борг відповідачу та їх отримання останнім підтверджується відповідними письмовими розписками [PERSON], оригінали яких було досліджено судом в судовому засіданні та копії яких залучені до матеріалів справи (а.с.3,4). Під час розгляду справи відповідачем було надано розписки від 03.05.2012 року, 03.10.2012 року, 03.02.2013 року та 21.03.2013 року, а також три банківські квитанції, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні та копії залучено до матеріалів справи (а.с.44,45,46.47,48), якими підтверджується повернення відповідачем коштів, отриманих в борг за розпискою від 03.05.2012 року в сумі 55874,02 долари США, з яких: 50465 доларів США за розпискою від 21.03.2013 року та по 1666 доларів США за розписками від 03.05.2012 року, 03.10.2012 року та 03.02.2013 року; а також за банківськими квитанціями в сумі 2000 грн., що еквівалентно 154,42 доларам США (офіційний курс гривні до долару США станом на день повернення коштів 16.10.2014 року 12,951445 грн. за один долар США), в сумі 2000 грн., що еквівалентно 129,77 доларам США (офіційний курс гривні до долару США станом на день повернення коштів 14.11.2014 року 15,412417 грн. за один долар США), в сумі 2000 грн., що еквівалентно 126,83 доларам США (офіційний курс гривні до долару США станом на день повернення коштів 26.12.2014 року 15,768865 грн. за один долар США). Повернення відповідачем частини боргу в зазначеному вище розмірі в судовому засіданні підтвердив і пред-ставник позивача. В судовому засіданні відповідач також посилався на те, що в рахунок погашення боргу ним було передано з ТОВ «Акрос Інжинірінг» автомобіль Фіат Добло вартістю 10000 доларів США, який на вимогу позивача було перереєстровано на ТОВ «ЛЕКОПРО», одним із засновників якого є родичка позивача, на підтвердження цього надав видаткову накладну від 05.06.2015 року. Також зазначив, що кошти за вказаний автомобіль ТОВ «Акрос Інжинірінг» не було перераховано, що є свідченням передачі ним автомобіля в рахунок його боргу перед позивачем. Разом з тим, з вказаної видаткової накладної вбачається, що відповідач не був власником вказаного транспортного засобу, останній передавався на платній основі за договором між ТОВ «Акрос Інжинірінг» та ТОВ «ЛЕКОПРО», які не є сторонами договорів позики. А тому вказану накладну та факт передачі автомобіля за договором між зазначеними вище юридичними особами суд не вважає належним доказом повернення відповідачем частини боргу позивачу. Крім того, такий спосіб повернення боргу не був обумовлений сторонами у договорі. Також відповідач посилався на те, що ним повертались готівкою інші кошти, але відповідні розписки про повернення [PERSON] передавав через [PERSON], який відмовляється їх йому надавати. Також посилався, що частина боргу поверталась шляхом перерахування коштів через банкомати та термінали на картковий рахунок позивача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що дійсно він декілька разів виступав посередником між сторонами при передачі коштів та розписок про їх отримання. Але всі кошти та розписки було передано сторонам та в нього нічого не зберігається. З виписок по картковому рахунку позивача не вбачається, що кошти, які надходили на останній перераховувавлись відповідачем та, що призначенням відповідного платежу було саме повернення боргу за розписками від 03.05.2012 року та 07.05.2013 року. Представник позивача в судовому засіданні заперечував зазначені вище обставини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 ЦПК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В матеріалах справи відсутня довідка про курс гривні до долара США, встановлений НБУ станом на 10.03.2016 року (день розгляду справи). Однак, суд вважає за можливе визнати цей факт загальновідомим та, відповідно, таким, що не підлягає доказуванню згідно ч.2 ст.61 ЦК України, оскільки щоденно курс НБУ транслюється по телебаченню та доступний в мережі «Інтернет». Так, офіційний курс гривні до долару США, встановлений НБУ станом на 10.03.2016 року, становить 26,182756 грн. за один долар США (http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/n0087500-16). З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]В, підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики від 03.05.2012 року в розмірі 64125,98 доларів США (120000 - 55874,02), що еквівалентно 1678994 грн. 89 коп.; за договором позики від 07.05.2013 року в сумі 50000 доларів США, що еквівалентно 1309137 грн. 80 коп., а всього стягнути суму боргу в сумі 114125,98 доларів США, що еквівалентно 2988132 грн. 69 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір в сумі 6090 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial