Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що на початку липня 2016 року запланував здійснити перекриття даху індивідуального житлового будинку за адресою: вулиця Незалежності, 51 села Вікторівка Миронівського району Київської області. Прочитавши у рекламно - інформаційній газеті «Ярмарок» оголошення «Будівельні роботи, каміни, дахи 096-075-31-71», та, отримавши телефонне підтвердження, що такі роботи виконуються, він з невідомою йому особою обумовили її приїзд до нього додому в село Вікторівка. За домовленістю до нього приїхали мешканці міста Миронівка [PERSON] та [PERSON] Після досягнення з ними домовленості щодо виконання робіт по перекриттю даху на його будинку під керівництвом громадянина [PERSON], за рекомендацією останнього, він разом з [PERSON]А та [PERSON] приїхав у місто Миронівка до офісу Приватного підприємства «Рембудкомунсервіс». В офісі підприємства за домовленістю з його представником - засновником і керівником даного підприємства [PERSON] він замовив у відповідача дошки для перекриття будинку на загальну суму 14000 гривень. Під час замовлення дощок він попередньо передав відповідачу 7000 гривень як аванс за цей товар, а решту 7000 гривень він передав [PERSON], коли останній виконав замовлення повністю та особисто привіз дошки до будинку за адресою: вулиця Незалежності, 51 села Вікторівка, Миронівського району Київської області. Під час замовлення дощок він з [PERSON] обговорив умови замовлення, виготовлення і доставки ним металочерепиці для перекриття даху будинку. Будівельні роботи по перекриттю даху будинку, в тому числі всі заміри по кількості дощок та металочерепиці, здійснювали громадяни [PERSON] і [PERSON] та ще троє невідомих йому осіб. В середині липня 2016 року, закінчуючи з бригадою на даху деревяні роботи, [PERSON] повідомив йому, що необхідно вже замовляти металочерепицю. Він через [PERSON] передав [PERSON] 12000 гривень як аванс за металочерепицю. У такий спосіб ним була здійснена авансована часткова оплата товару у виді металочерепиці. 30 липня 2016 року [PERSON] на автомашині особисто привіз до будинку за вищевказаною адресою товар, але як виявилося неналежної якості, тобто не металочерепицю, як попередньо було обумовлено з ним, а металопрофіль. Після його відмови прийняти такий товар та вимоги привезти металочерепицю згідно попередньої домовленості, або повернути аванс, [PERSON] по телефону викликав [PERSON] Після приїзду [PERSON] та [PERSON] виникла суперечка і він в стані сильного душевного хвилювання вимушений був викликати працівників Миронівського відділу поліції. Після приїзду працівників правоохоронного органу та після проведення ними відповідних дій за його повідомленням (опитування присутніх громадян, огляд на автомобілі відповідача металопрофілю тощо) [PERSON], забравши металопрофіль, поїхав з двору, при цьому категорично відмовився виконувати його прохання щодо належного ним виконання замовлення по виготовленню металочерепиці або повернення коштів в сумі 12000 гривень. На неодноразові усні звернення до [PERSON] як керівника ПП «Рембудкомунсервіс» з приводу виготовлення металочерепиці чи повернення грошових коштів, він категорично відмовився виконувати замовлення та повертати отриманий ним аванс у сумі 12000 гривень, не відреагував на його письмову претензію. Лист аналогічного змісту ним було надіслано і громадянину [PERSON], проте відповіді на нього не надійшло. Роботи з перекриття даху металочерепицею на його будинку були виконані іншою особою. Договір купівлі-продажу товару у виді металочерепиці між ним та відповідачем укладено не було, ніякого зобовязання у нього з виплати відповідачу вартості виготовленого ним металопрофілю не виникло. Відповідач не є кредитором, а він не є боржником. З огляду на положення частини 2 статті 570 ЦК України передані ним відповідачу кошти вважає авансом, який він вніс як певну частину оплати повної вартості товару. Аванс не є гарантією виконання зобовязання і може бути в будь-який час відшкодовано, а також він не зобовязує обидві сторони укладати між собою угоду (договір). Тому незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобовязання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. З метою врегулювання спору він неодноразово усно та письмово звертався до відповідача, проте керівник підприємства відмовився повернути грошові кошти, передані йому в якості авансу за товар. Просив в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, передані йому в якості авансу за товар, у розмірі 12000 гривень. Позовні вимоги обґрунтував посиланням на положення статтей 386 ЦК України, 387 ЦК України, 570 ЦК України. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позивачем вимоги, в поясненнях послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Суду пояснила, що сторонами письмового договору не було укладено, вони мали усні домовленості щодо товару та його вартості. Кошти в сумі 12000 гривень як аванс за товар, який мав бути йому доставлений, 29 липня 2016 року позивач передав [PERSON] через [PERSON], який виконував роботи та якого він вважав працівником підприємства. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав. Суду надав пояснення, з яких слідує, що сторони дійсно мали домовленість про купівлю-продаж дощок на суму 14000 гривень. Дошки були виготовлені та доставлені позивачу, їх вартість була ним оплачена. Вважаючи, що позивач є добросовісним покупцем, [PERSON] погодився виготовити та доставити позивачу металопрофіль. Аванс за вказаний товар йому не сплачувався. 30 липня 2016 року він привіз до місця проживання позивача металопрофіль, мав отримати за вказаний товар 24000 гривень. Позивач відмовився отримувати товар, посилаючись на порушення домовленостей щодо виду товару. Після суперечок він з товаром залишив місце проживання позивача. Додатково пояснив, що громадяни [PERSON] та [PERSON] ніколи не були працівниками підприємства. Про факт передачі позивачем коштів через вказаних осіб йому не відомо, оскільки ніяких коштів від них не отримував. Позовні вимоги вважає необґрунтованими та не доведеними позивачем. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно з частиною 3 статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Судом встановлені такі обставин і визначені відповідно до них правовідносини. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. За положеннями статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За правилами статті 656 ЦК України предметом договору\~купівлі-продажу\~може бути\~товар,\~який є\~у продавця\~на момент\~укладення договору\~або буде\~створений (придбаний,\~набутий)\~продавцем у\~майбутньому. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Аванс це визначена грошова сума або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги. Аванс, як і завдаток, є доказом укладання договору і зараховується в рахунок кінцевого платежу.\~ Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобовязання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобовязання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.\~ І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.\~ В судовому засіданні встановлено, що позивач у липні 2016 року здійснював роботи з перекриття даху індивідуального житлового будинку за адресою: вулиця Незалежності, 51 села Вікторівка Миронівського району Київської області. За усною домовленістю з представником відповідача - керівником Приватного підприємства «Рембудкомунсервіс» [PERSON] він замовив у відповідача дошки для перекриття будинку на загальну суму 14000 гривень. Під час замовлення дощок він попередньо передав відповідачу кошти в сумі 7000 гривень як аванс за цей товар, решту 7000 гривень він передав [PERSON], коли останній виконав замовлення повністю та доставив дошки до будинку за адресою: вулиця Незалежності, 51 села Вікторівка, Миронівського району Київської області. Такі обставини визнаються представником відповідача, тому є встановленими. Судом встановлено,\~що під\~час замовлення\~дощок позивач\~та [PERSON]\~обговорили умови\~замовлення,\~виготовлення і\~доставки ним\~покрівельного матеріалу\~ для перекриття даху житлового будинку, розташованого за адресою: вулиця Незалежності, 51 села Вікторівка Миронівського району Київської області. Сторони надали різні пояснення щодо матеріалу, який був предметом домовленості сторін. Позивач вказав, що замовляв металочерепицю, представник відповідача зазначив, що предметом майбутнього договору був металопрофіль. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо матеріалу, який мав стати предметом договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу сторони не уклали. Представниками сторін не заперечується той факт, що 30 липня 2016 року [PERSON] на автомашині привіз до будинку позивача, розташованого за адресою: вулиця Незалежності, 51 села Вікторівка Миронівського району Київської області, товар у виді металопрофілю, який замовник відмовився отримати з посиланням на ті обставини, що предметом попередньої домовленості був інший товар. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки до суду звернувся позивач, то саме він має доводити наявність порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, обґрунтовуючи свої вимоги посиланням на норми матеріального права та докази. За правилами\~статті 89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний звязок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, не є доведеними. Сторона має доводити факт передачі коштів поданням відповідних доказів.\~ Посилання позивача на ті обставини, що в липні 2016 року ним була здійснена авансована часткова оплата товару у виді металочерепиці та передано представнику відповідача грошові кошти в сумі 12000 гривень, не підтверджені доказами. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За правилами статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, в т.ч. правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Домовленість сторін щодо укладення правочину купівлі-продажу та передача коштів продавцю у рахунок майбутніх платежів за передане майно не може вважатися правочином, який повністю виконується у момент його вчинення. Тому передачу грошових коштів у рахунок майбутніх платежів за передане майно належить вчиняти у письмовій формі. Позивачем не надано жодного письмового доказу на підтвердження передачі коштів відповідачу, у позовній заяві позивачем та в судовому засіданні його представником зазначено, що кошти в сумі 12000 гривень не передавались особисто представнику відповідача [PERSON], були передані громадянину [PERSON] Суду не надано доказів на підтвердження тих обставин, що кошти були передані вказаній особі та нею передані представнику відповідача [PERSON] За клопотанням представника позивача судом досліджено письмові докази, що містяться у матеріалах № 1346 Миронівського ВП ГУНП в Київській області, зібраних під час розгляду звернення позивача від 30 липня 2016 року. Матеріали містять письмові пояснення позивача, [PERSON] та [PERSON], висновок розгляду звернення від 01 серпня 2016 року. Письмові пояснення позивача, [PERSON] та [PERSON], відібрані в ході перевірки повідомлених заявником фактів, містять суперечливі відомості щодо передачі коштів позивачем чи то [PERSON], чи то [PERSON] Письмові докази, що містяться у вказаних матеріалах, судом не можуть бути розцінені як належні та допустимі докази факту передачі грошових коштів в рахунок майбутнього платежу. Судом було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON], здійснювались заходи до виклику свідків в судове засідання. За зазначеною заявником адресою судові повістки вказаним особам не були вручені. За правилами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо. Показання свідків могли бути прийняті судом до уваги лише за наявності письмових чи аудіовізуальних доказів, які підтверджують факт передачі грошових коштів. Таких доказів суду не надано, тому суд закінчив зясування обставин справи, не здійснюючи чергових заходів до відкладення розгляду справи для виклику свідків. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, не є доведеними. Позовні вимоги позивач обґрунтував посиланням, в тому числі, на положення статті 386 ЦК України, якою визначені засади захисту права власності, та положення статті 387 ЦК України, за якими власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд зазначає, що на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються норми статей вказаних статей. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 205, 206, 208, 218, 509, 546, 570, 655, 656 ЦК України,

Outcome: dismissed