Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 05.03.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики №05/03/2019 відповідно до умов якого останньому було передано в позику грошові кошти в сумі 2000000 грн. Факт передачі коштів підтверджено розпискою від 05.03.2019 року. Згідно п.2.6 договору позика надавалась на строк до 05.12.2019 року. Однак, до теперішнього часу відповідачем свої зобов`язання щодо повернення позики не виконані. Відповідно до п.4.1 договору позики, з метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань по поверненню суми позики, відповідач надав в заставу квартиру [ADDRESS] , який належить останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2019 року. Виходячи із положень ч.2 ст.590 ЦК України та враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики №05/03/2019 від 05.03.2019 року в сумі 2000000 грн., звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21.04.2020 року справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.08.2020 року позов було залишено без руху. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 31.08.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.11.2020 року було закрито підготовче провадження по справі та останню призначено до розгляду по суті. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.11.2020 року було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] та продовжено розгляд справи. В наданому клопотанні позивач просив проводити розгляд справи без участі позивача та його представника, зазначивши про підтримання позову. Відповідач в наданій заяві також просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про визнання позовних вимог в повному обсязі. За вказаних вище обставин, суд у відповідності до ч.3 ст.211, ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними матеріалами справи та без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу. Перевіривши викладені в позовні заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.03.2019 року між сторонами було укладено договір позики №05/03/2019 року, відповідно до умов п.п.1.1,2.6 якого відповідачу було надано у позику грошові кошти в сумі 2000000 грн. на строк до 05.12.2019 року. Також 05.03.2019 року сторонами було складено розписку на підтвердження передачі позивачем коштів в сумі 2000000 грн. відповідачу. В п.4.1 договору сторони погодили, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики буде виступати квартира [ADDRESS] , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу майна №01/03 від 01.03.2019 року. Згідно п.4.2 договору позики було встановлено, що у разі неповернення позичальником позикодавцю суми позики за цим договором, позичальник в рахунок повернення суми позики за цим договором, передає позикодавцю об`єкт житлової нерухомості, що зазначений в п.4.1 даного договору. Об`єкт житлової нерухомості позичальник зобов`язаний передати позикодавцю не пізніше 19.12.2019 року. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.16 ЦК України, пунктом 1 якої передбачено такий спосіб, як визнання права. Частиною 1 ст.182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною 1 ст.574 ЦК України передбачено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до приписів ч.ч.1,2,4 ст.577 ЦК України встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Частиною 1 ст.585 ЦК України встановлено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом. Аналогічні положення щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору застави нерухомого майна та виникнення права застави з моменту нотаріального посвідчення договору, закріплені в ст.ст.13,16 Закону України «Про заставу». Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.591 ЦК України передбачено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Згідно ст.20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Відповідно до умов п.п.4.1,4.2 договору позики сторони погодили передачу позичальником позикодавцю об`єкту житлової нерухомості - квартири [ADDRESS] , в разі неповернення суми позики за цим договором. Поряд з цим, суд враховує, положення п.4.2 договору та інші його положення не конкретизують порядку такої передачі, зокрема передачі майна у власність позикодавцю. Також суд враховує, що відповідне застереження у договорі є позасудовим способом урегулювання спору, для реалізації якого в даному випадку необхідні тільки воля та вчинення дій з боку позичальника (заставодателя). Підстави для набуття права власності на нерухоме майно за рішенням суду визначені, зокрема, ст.ст.335,344,376,392 ЦК України та в контексті ст.ст.590,591 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на заставлене нерухоме майно шляхом визнання права власності на нього за заставодержателем. При цьому, суд враховує, що позивачем не надано доказів того, що він звертався до відповідача з приводу виконання зобов`язань за договором позики та передачі заставленого майна відповідно до умов п.4.2 договору та, відповідно, що відповідач ухилявся від виконання цього зобов`язання. В той час, як згідно поданої заяви відповідач не заперечував проти позовних вимог. Крім того, суд враховує, що сторонами не надано суду доказів тому, що за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу майна №01/03 від 01.03.2019 року було проведено державну реєстрацію права власності на майно, передано в заставу за договором позики, щодо наявності або відсутності обтяжень цього майна. Також суд приймає до уваги, що відповідно до приписів ст.577 ЦК України та ст.13 Закону України «Про заставу» договір позики, умови якого передбачали передачу в заставу нерухомого майна, не був посвідчений нотаріально, відповідне обтяження не зареєстроване. Таким чином, в силу ст.585 ЦК України та ст.16 Закону України «Про заставу» право застави на нерухоме майно, визначене п.4.1 договору позики фактично не виникло, а відповідні положення договору про передачу в заставу нерухомого майна, без обов`язкового нотаріального посвідчення, як це передбачено діючим законодавством, в силу ч.2 ст.215 ЦК України та ст.14 Закону України «Про заставу» є недійсними. За вказаних вище обставин та наведених положень законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю, необгрунтованістю та недоведеністю достатніми доказами. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 10510 грн. покладаються на останнього. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed