Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] народився [PERSON] та [INFO] народився [PERSON] , батьком яких є відповідач. [PERSON] , повністю ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей, ніяких відносин із ними не підтримує, вихованням не займається, не телефонує, не цікавиться здоров`ям, матеріально не забезпечує. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.07.2020 відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати в його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за її відсутності до суду не надходила. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] є [PERSON] . 19 грудня 2013 року було винесено рішення Краснодонського міськрайонного суду Луганської області по справі № 412/8076/13-ц, яким було встановлено, що мати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків, а їхній батько [PERSON] 1974 р.н. є громадянином Хорватії та мешкає за межами України. Вищезазначеним рішенням було вирішено позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 23.03.2012 діти стали постійно проживати разом із своїм дядьком - [PERSON] та його дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Таким чином Позивач разом з дружиною почали фактично опікуватися малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Відповідач в період їхнього проживання разом з позивачем відвідував їх лише один раз у 2013 році, з того часу він не проявляв жодної зацікавленості в здійсненні своїх батьківських обов`язків відносно своїх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача, стан житла, де мешкають діти задовільний, будинок має всі побутові зручності, в домі охайно, чисто. Окрім житла, діти також забезпечені одягом, повноцінним харчуванням, мають місце для занять, ігор та відпочинку. [PERSON] [INFO] навчається в Комунальному закладі «Южненський навчально-виховний комплекс (Загальноосвітня спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №2 - Центр позашкільної освіти - Професійно-технічне училище) Южненської міської ради Одеської області», [PERSON] [INFO] також навчається в цьому ж навчальному закладі. Окрім цього, позивач здійснював заходи по розшуку батька малолітніх дітей - [PERSON] 1974 р.н., який є громадянином Хорватії та постійно проживає за межами України, зокрема звертався до Служби у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, яка направила відповідні звернення до відповідних органів Республіки Хорватія. Завдяки розшуку Відповідача, стало відомо його зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Зазначені дії призвели також до того, що [PERSON] 1974 р.н., викликали до Центру соціального захисту м. Пожега 17.09.2018, де він надав пояснення, що бажає спілкуватися з дітьми, однак після цього жодних спроб вийти на зв`язок Відповідача зі своїми дітьми та позивачем не вчиняв. 27.02.2020 було затверджено висновок органу опіки та піклування Лиманської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню його малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , відповідно до якого відповідач, повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітніх дітей, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України: ніяких відносин із малолітніми не підтримує, вихованням дітей не займається, не цікавиться здоров`ям, не бере участь у розвитку дітей як особистості, в зв`язку з чим комісія вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню його малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, свідомо не виконує свої батьківські обов`язки. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своїх дітей містяться в матеріалах справи. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про міжнародне приватне право», встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, особами, цивільна дієздатність яких обмежена, регулюються особистим законом підопічного. Згідно до ч. 1 ст. 32 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейним та кримінальним справам, який є чинним для України, відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», у справах про опіку та піклування над громадянами Договірних Сторін компетентні, оскільки в цьому Договорі не передбачено інше, установи Договірної Сторони, громадянином якої є особа, над яким необхідно встановити опіку чи піклування. На підставі ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Оскільки добровільно про сплату аліментів домовитися не вдалося, Позивач був змушений звертатися до суду, прохаючи стягнути з Відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 2 000,00 гривень до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За п. 17 Постанови вирішуючи питання, щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України. Враховуючи те, що Відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, але добровільно належної матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та встановлення опіки у даному випадку є доцільним, оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні малолітніх дітей, не утримує їх та не спілкується з ними. Вихованням малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , займається дядько [PERSON] , а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved