Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна», в якому просить стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь грошові кошти в розмірі 80642,11 грн., з яких 51 000,00 грн., одержаних від [PERSON] на виконання вимог договору фінансового лізингу від 20.05.2015 року № 002057, інфляційні втрати - 20047,92 грн., пеня річних процентів - 4594,19 грн., моральної шкоди - 5000,00 грн. за правовими наслідками недійсності договору фінансового лізингу від 20.05.2015 року № 002057 укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та [PERSON]. Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги позивач зазначив, що 20.05.2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ним було укладено договір фінансового лізингу. На виконання умов договору, позивачем 20.05.2015 року було сплачено адміністративний платіж у розмірі 51000 грн. Відповідно до рішення Обухівського районного суду від 05.04.2017 року у цивільній справі № 3772/3934/15-ц, яке набрало законної сили, зазначений договір визнано недійсним. Але відповідач, незважаючи на існування рішення суду в порушення вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України та ч. 1 ст. 1212 ЦК України адміністративний платіж позивачу не повертає, тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 29.05.2018 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді від 26.06.2018 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 17.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направив та відзиву на позов не подав, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд, відповідно до ст. 180 ЦПК України, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.05.2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна», в особі представника Бровіної І.В., яка діяла на підставі довіреності та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 002057, щодо трактора «МТЗ-892». Відповідно умов вказаного договору ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язувалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а [PERSON] зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. У відповідності до п. 1.1 договору предметом лізингу є трактор марки МТЗ-892, об'ємом двигуна 4,75, тип КПП механічний, привід 4х4. У день укладання договору відповідно до його умов позивач сплатив відповідачеві 51 000,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією № N1А2J35697 від 20.05.2015 року. Відповідно до рішення Обухівського районного суду від 05.04.2017 року у цивільній справі № 3772/3934/15-ц, яке набрало законної сили 03.05.2017 року, зазначений договір лізингу від 20.05.2015 року визнано недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що ТОВ «Євролізинг Україна» на момент розгляду справи, сплачені позивачем кошти в сумі 51 000,00 гривень в якості адміністративного платежу не повернуто. На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 1212 ЦК України установлені загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Так, згідно частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це. майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно частини 2 статті 1212 ЦК України, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпшого, інших осіб чи наслідком події. Згідно пункту 1 частини 3 статті 1212 ЦК України, положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за за недійсним правочином. За таких обставин, враховуючи та аналізуючи вищевикладені норми цивільного законодавства, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 51 000,00 гривень, сплачених позивачем в якості адміністративного платежу відповідачу обґрунтованими та доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу № 002057 від 20.05.2015 кошти у сумі 51 000,00 грн. Що стосується вимог позову в частині стягнення інфляційних втрат та пені у розмірі трьох річних від простроченої суми суд виходить з наступного. Судом встановлено, що з травня 2015 року позивач позбавлений можливостей користуватись 51 000,00 гривень, сплачених позивачем в якості адміністративного платежу відповідачу за недійсним правочином. Згідно частини 1 статті 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Згідно частини 2 статті 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно частини 1 статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно частини 2 статті 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд перевіривши надані, позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% відсотків річних, встановив, що при їх проведенні позивачем допущено незначні помилки та провівши свої розрахунки встановив, що сума інфляційних витрат, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача становить не 20 047 грн. 92 коп., а 20 048 грн. 10 коп., а сума 3 % річних не 4594 грн. 19 коп., а 4594 грн. 00 коп. Отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню і з відповідача слід стягнути 24 642,10 гривень на користь позивача. Що стосується вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Позивач завдану йому відповідачем моральну шкоду оцінює в сумі 5000 грн. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Разом з тим, позивач не надає належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 5000 грн., а посилається лише на безпідставне користування відповідачем належними позивачу коштами з травня 2015 року та на душевні страждання, які він зазнав за наслідками вчиненого правочину під впливом обману та на погіршення соціального благополуччя і стан його здоров'я, а тому вимоги позову в цій частині є недоведеними а такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial