Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що спірна земельна ділянка площею 0,2 га, розташована на території Підгірцівської сільської ради [ADDRESS], була надана йому сільською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у власність на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 053583 від 04.09.2002 року. Позивач стверджує, що у квітні 2007 року на вказаній земельній ділянці невідомі особи розпочали зводити паркан. Згодом позивач дізнався, що у 2007 році на спірну земельну ділянку Підгірцівською сільською радою Обухівського району був виданий державний акт громадянину [PERSON] В подальшому вищевказана земельна ділянка була перепродана декілька разів і 07.09.2007 року за договором купівлі-продажу № 9665 власником спірної земельної ділянки став [PERSON], який згодом отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 036348 від 09.10.2007 року. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з урахуванням наданих доповнень та змін, викладених в окремому клопотанні від 04.03.2014 року та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позові. Представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити повністю. При цьому посилався на порушення позивачем встановленого законом порядку набуття права власності на земельну ділянку та невідповідність державного акту, на який посилається позивач, вимогам законодавства. На думку відповідача, позивач взагалі не є власником спірної земельної ділянки, тому позбавлений права звертатися до суду з віндикаційним позовом, що відповідно до вимог чинного законодавства є виключним правом власника майна. Крім цього, представник відповідача наголошував, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі оплатного правочину у відповідності до вимог законодавства, належним чином його оформив, про будь-які майнові претензії стосовно спірної земельної ділянки з боку третіх осіб не знав і не міг знати, тому є добросовісним набувачем придбаного нерухомого майна, що виключає можливість його витребування на користь позивача. Під час розгляду справи судом було встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON], у зв'язку з чим на підставі заяви позивача в порядку ст. 33 ЦПК України відбулася заміна первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] Судовий розгляд розпочато заново. Представник відповідача [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову, в яких послався на добросовісність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку і неможливість у зв'язку з цим її витребування. Крім того, представник [PERSON] наполягав на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин та подав до суду відповідну заяву. Третя особа, Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», в судове засідання свого представника не направила, надала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність їхнього представника за наявними у справі доказами. Суд, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши їх наявними у матеріалах справи доказами, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що рішеннями Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 24.04.1998 р. та від 18.04.2002 р. виконавчому комітету були делеговані повноваження ради щодо приватизації земельних ділянок. Позивач вказує, що рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради від 26.06.2002 р. [PERSON] було надано у довічне користування земельну ділянку із земель сільської забудови у [ADDRESS] для будівництва індивідуального жилого будинку. На підставі вказаного рішення виконавчого комітету позивач згодом отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 053583, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 885 від 04.09.2002 р., відповідно до якого йому була надана земельна ділянка площею 0,2 га, розташована на території Підгірцівської сільської ради [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Обґрунтовуючи набуття права власності на спірну земельну ділянку, позивач посилається на вказаний державний акт, виданий на підставі рішення виконкому сільради, а також на ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Проте, з такими доводами суд погодитися не може, оскільки, як вбачається з наданої позивачем в якості доказу копії державного акту на спірну земельну ділянку, він за своєю формою не відповідав на момент видачі вимогам чинного законодавства, тому не може вважатися належним доказом набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку. Так, згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. На момент виникнення спірних правовідносин форма державних актів була затверджена Постановою Кабінету міністрів України від 02.04.2002 р. № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», якою в якості обов'язкового елементу державного акту передбачалося, зокрема, зазначення кадастрового номеру земельної ділянки. Вказана Постанова КМУ набула чинності 19.04.2002 р. (Офіційний вісник України, 2002, № 14 (19.04.2002), ст. 753). Таким чином, саме з 19 квітня 2002 року право власності на земельні ділянки посвідчувалося державним актом нового зразка, з обов'язковим зазначенням кадастрового номеру. Натомість, як вбачається з наданої позивачем копії державного акту на право власності на земельну ділянку, він не містить такого обов'язкового елементу, як кадастровий номер земельної ділянки, що взагалі позбавляє суд можливості ідентифікувати спірну ділянку серед інших суміжних ділянок, які співпадають за розміром. Таким чином, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 053583, який було видано позивачу 04.09.2002 р. і яким позивач обґрунтовує своє право власності, був виготовлений із застосуванням форми старого зразка без зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, в той час як на момент його видачі вже п'ять місяців діяла нова форма державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, затверджена відповідною Постановою КМУ. До того ж, відповідно до п. 1.12. діючого на той час Наказу Держкомзему України № 43 від 04.05.1999 р., складання державного акта на право приватної власності на землю або права постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Слід зазначити, щодо сторонами надано суду суперечливі докази щодо винесення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості). Так, зі змісту рішення Апеляційного суду Київської області від 20.06.2013р. по справі № 2-311/10, яке набрало законної сили, вбачається, що такі докази існують і були долучені до матеріалів вказаної справи. Водночас, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2008 р. по справі № 2-127/08 за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ТОВ «Агентство безпеки «Партнер» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками, яке також набрало законної сили, встановлено факт відсутності актів винесення меж земельних ділянок, у т.ч. спірної земельної ділянки, в натурі (на місцевості). У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на те, що будь-яких інших доказів наявності актів винесення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачем не надано, суд за результатом дослідження наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності не приймає до уваги доводи позивача про наявність меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до пп. «в» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку судам слід виходити з того, що з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Суд окремо звертає увагу на те, що у відповідності з п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. За таких обставин, суд не може погодитися з доводами позивача щодо законності делегування Підгірцівською сільською радою повноважень виконкому стосовно приватизації земельних ділянок, який згодом нібито прийняв рішення від 26.06.2002 р. про видачу позивачеві державного акту на право власності на спірну земельну ділянку. До того ж, позивач так і не надав суду копію зазначеного рішення виконкому, тому суд не приймає його до уваги. В подальшому позивач, вважаючи, що його право порушене, звернувся до Прокуратури Київської області із заявою щодо зловживання службовим становищем та підробки документів посадовими особами Підгірцівської сільської ради під час виділення земельних ділянок, зокрема, громадянину [PERSON] Вироком Обухівського районного суду Київської області від 27.12.2011 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11.04.2012 р. та ухвалою Колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2012 р. встановлено, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку громадянина [PERSON] був виданий на підставі завідомо підроблених документів, а саме, рішень Підгірцівської сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та затвердження проекту землеустрою щодо виділення та передачі у власність громадянину [PERSON] земельної ділянки. Судом також встановлено, що позивач раніше звертався до суду з позовом про визнання недійсними актів на право власності на земельну ділянку, виданих, починаючи з 2007 року, [PERSON], [PERSON] та іншим, а також просив визнати недійсним договори купівлі-продажу, на підставі яких, починаючи також з 2007 року, здійснювалось відчуження вищевказаної спірної земельної ділянки. Апеляційний суд Київської області своїм рішенням від 20.06.2013 р., залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.10.2013 р, зокрема, визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,200 га, розташовану на території Підгірцівської сільської ради в [ADDRESS], який виданий 30 березня 2007 р. на підставі рішення 17 сесії Підгірцевської сільської ради 5 скликання від 29 березня 2007 р., серії ЯЕ, за номером: № 576564 - на ім'я [PERSON] При цьому, стверджуючи про тотожність спірної земельної ділянки з тою, що була надана гр. [PERSON] на підставі державного акту на право власності серії ЯЕ, за номером №576564, позивач посилається на висновки землевпорядної технічної експертизи від 14.08.2008 р. № 1098/04, яка проводилася в рамках кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] Суд критично ставиться до вказаного експертного висновку з огляду на наступне. У відповідності до ст. 147 ЦПК України, експертиза проводиться в суді або поза судом, якщо це потрібно у зв'язку з характером досліджень або якщо об'єкт досліджень неможливо доставити до суду. Експерт дає у письмовій формі свій мотивований висновок, який приєднується до справи. Суд має право за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи запропонувати експерту дати усне пояснення свого висновку. Усне пояснення заноситься до журналу судового засідання. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім'я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. Зі змісту експертного висновку вбачається, що експертиза проведена інженером проекту відділу проблем екології та грунтових обстежень ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Суд звертає увагу, що зазначена особа не є експертом, в неї відсутнє свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, відсутнє підтвердження стажу експертної роботи. Як вбачається з матеріалів справи, установа, в якій працює дана особа, не відноситься до установ, що здійснюють проведення судових експертиз. Зокрема, з наданої представником Відповідача фотокопії Листа ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 01/04-06/1387 від 07.10.2011 р. вбачається, що ця установа не є експертною організацією, жодний з її співробітників не включений до Державного реєстру атестованих судових експертів, на Інститут не поширюється дія положень Закону України «Про судову експертизу». Частиною 6 статті 147 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. За таких обставин, приймаючи до уваги особливі вимоги чинного законодавства щодо здійснення експертної діяльності, а також наявні у матеріалах справи докази, суд погоджується з доводами представника Відповідача щодо неналежного характеру зазначеного екерного висновку в якості доказу. Таким чином, позивачем належним чином не доведене набуття ним права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, оскільки надані ним в якості доказів правовстановлюючі документи на земельну ділянку не відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент їх видачі. Натомість посилання позивача на рішення Апеляційного суду Київської області від 20.06.2013р. по справі № 2-311/10 стосовно нібито встановленого факту набуття ним права власності на спірну земельну ділянку є у даному випадку некоректним і не може бути прийнято судом до уваги. Так, як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, законність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку судом не досліджувалася, оцінка відповідності вимогам законодавства правовстановлюючих документів [PERSON] на земельну ділянки, а саме, державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 053583, судом не надавалася. З системного аналізу положень ст. 388 ЦК України випливає, що звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння є виключним правом власника такого майна. Тобто особа, яка звертається до суду з віндикаційним позовом, має перш за все обґрунтувати та документально підтвердити своє право власності на це майно, що є необхідною передумовою задоволення позову. Водночас, дослідивши обставини справи та встановивши факт порушення позивачем порядку набуття права власності на спірну земельну ділянку, а також невідповідності наданих ним правовстановлюючих документів вимогам законодавства, що діяло на момент їх видачі, суд приходить до висновку про відсутність в нього прав та повноважень власника, зокрема, права на звернення до суду з віндикаційним позовом. При цьому суд також бере до уваги те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження здійснення ним правомочностей власника майна, зокрема, доказів фактичного користування спірною земельною ділянкою, сплати земельного податку тощо. Судом також встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223186800:04:002:0037, яка була придбана [PERSON] у гр. [PERSON], належала останньому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ номер 610585, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за номером 010733100406 від 23.05.2007 р., який був виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.05.2007 р. № 7354. Стаття 328 Цивільного кодексу України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що [PERSON] придбав земельну ділянку у гр. [PERSON] з порушенням ст. 655 Цивільного кодексу України, оскільки останній нібито не мав права власності на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому вказана земельна ділянка була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.09.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за № 9665. Пунктом 10 вказаного договору купівлі-продажу, зокрема, встановлено, що відсутність на момент продажу земельної ділянки речових прав третіх осіб на неї (обмеження прав на землю) підтверджується висновком Обухівського районного відділу земельних ресурсів від 17.07.2007 р. № 4186 про обмеження (обтяження) по використанню земельної ділянки. Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребувано у нього. Таким чином, суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбав її за відплатним договором купівлі-продажу, оформленим у встановленому законом порядку. Крім того, представник відповідача надав суду копію рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 р. по справі № 757/26343/13-ц, яке набрало законної сили та яким, зокрема, було встановлено факт добросовісності [PERSON] як набувача земельної ділянки з кадастровим номером 3223186800:04:002:0037. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом також встановлено, що [PERSON] в подальшому набула право власності на земельну ділянку площею 0,20 га з кадастровим номером 3223186800:04:002:0037 на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 28.08.2008 р. по справі № 2-1262/07, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.01.2010 р. Вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, була підтверджена дійсність договору купівлі-продажу № 7 від 01.07.2008 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки. Відтак, встановивши факт переходу права власності на спірну земельну ділянку від [PERSON] до [PERSON], суд за заявою позивача в порядку ст. 33 ЦПК України замінив первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] Таким чином, з урахуванням усіх обставин справи, зокрема: - невідповідності правовстановлюючих документів позивача на земельну ділянку вимогам законодавства, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ № 053583 від 04.09.2002 (а.с.39); - відсутності винесення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2008 р. по справі № 2-127/08 (а.с. 84- 85); - добросовісності набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 р. по справі № 757/26343/13-ц; - законності переходу права власності на спірну земельну ділянку до [PERSON], що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.08.2008 р. по справі № 2-1262/07 (а.с. 100-101); - належного документального підтвердження права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЯМ № 202385 від 2012 р. (а.с. 69), суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог. Після заміни відповідача належним, від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, на підставі якої представник відповідача просив суд у позові відмовити. Розглянувши вказану заяву, суд вважає за необхідне зазначити про таке. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 262 ЦК України передбачає, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Судом встановлено, що позивач дізнався про те, що його права порушені та звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом 06.02.2008 р., пізніше уточнив позовні вимоги відповідною заявою, датованою 17.07.2008 р. Первинне рішення по суті заявлених вимог, які були задоволені позивачу рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.06.2013 року, було винесено ще 02 грудня 2008 року. Отже трирічний строк позовної давності сплив ще у 2011 році. Апеляційний суд Київської області в своєму рішенні від 20.06.2013 року, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у даній справі, зазначив про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені. Стаття 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на те, що позивач правом на звернення до суду із заявою про поновлення строку позовної давності не скористався, а будь-яких причин поважності пропуску позивачем цього строку не вбачається, враховуючи фактичну наявність спору між сторонами, суд знаходить заяву представника відповідача [PERSON] обґрунтованою та відмовляє у задоволенні позову у зв'язку із застосуванням позовної давності, заявленою представником відповідача. На підставі ст. ст.330, 328, 388, 257, 267 ЦК України, ст. ст. 15, 60, 212-214 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed