Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до районного суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 29 075,0 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., витрати з визначення вартості збитку у розмірі 1 585,44 грн., що були заподіяні внаслідок ДТП, яка сталася 04.10.2016 року за участю автомобілів позивача та відповідача. Позов мотивований тим, що 04.10.2016 року приблизно о 09.35 год. в м. Києві по вул. Межигірській, сталася ДТП, за участю автомобілів позивача марки «Субару», д.н.з. [NUMBER], та автомобіля відповідача марки «Шкода», д.н.з. [NUMBER]. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2016 року, за наслідками даної ДТП, відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Розмір матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача, визначений висновком автотоварознавчого дослідження, становить 26 895,46 грн., за проведення якого позивачем сплачено 1 585,44 грн. Між тим, вартість відновлюваного ремонту автомобіля, проведеного в грудні 2016 р. у ФОП [PERSON] після проведеного дослідження, склала 29 075,0 грн., що саме і є матеріальної шкодою для позивача. Крім того, зазначає на те, що позивачу була заподіяна моральна шкода, яку зазнав внаслідок пошкодження належного транспортного засобу та виникненням ряду незручностей, а також погіршення через це стосунків у сім*ї. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 5 000,0 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наддав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що позивач скористався своїм правом на звернення з позовом саме до винуватця ДТП, а не до страхової компанії або МТСБУ. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та пояснив, що сторона відповідача не оспорює вину [PERSON] у ДТП, але з розміром матеріальної шкоди не згодні, оскільки огляд автомоблія був проведений через тиждень після ДТП, відповідач не була присутня при огляді транспортного засобу, а тому, можна вважати, що наявні ушкодження автомобіля позивача могли утворитися внаслідок іншої ДТП. Через канцелярію суду подав письмові заперечення, де вказує на безпідставність вимоги про стягнення з відповідача матеріального збитку та моральної шкоди, посилаючись також і на те, що платником коштів по відновлювальному ремонту був син позивача - [PERSON], а не позивач [PERSON] Представник залученого до участі в справі як третя особа МТСБУ в судове засідання не з*явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 04.10.2016 року приблизно о 09.35 год. в м. Києві по вул. Межигірській, сталася ДТП за участю автомобілів позивача марки «Субару», д.н.з. [NUMBER] та автомобіля відповідача марки «Шкода», д.н.з. [NUMBER]. Позивач є власником автомобіля [NUMBER], який був пошкоджений у зазначеному вище ДТП, та за кермом якого на момент ДТП знаходився [PERSON] (син позивача), що підтверджується матеріалами справи. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року, відповідача визнано винним у скоєнні передбаченого ст.124 КУпАП адміністративного правопорушення, яке виразилося у порушенні вимог ПДР, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене, факт завдання матеріальної шкоди позивачу з вини відповідача є встановленим і доказуванню не підлягає. Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому в зазначеній статті конкретизується перелік збитків, які мають бути обов'язково відшкодовані виною особою у разі їх завдання, а саме: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Приписами ч. 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини: якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу та іншого розміру заподіяної позивачу матеріальної шкоди. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, суд виходить з такого. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку № 15064/16-54 від 28.10.2016 р., проведеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, вартість матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача становить 26 895,46 грн. Відповідно до квитанції про здійснення касової операції від 25.10.2016 р. за проведення експертизи №15064/16-54 сплачено кошти в розмірі 1 585,44 грн., що також підтверджується акту здачі-приймання висновку авто товарознавчого дослідження №15064/16-54 від 28.10.2016 р. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що відповідач не був повідомлений про огляд автомобіля позивача, оскільки зазначене вище дослідження проведено особою, що відповідно до діючого законодавства має право на складання висновку автотоварознавчого дослідження, та підстав ставити під сумнів висновки, в т.ч. і встановлення розміру шкоди, заподіяної пошкодженням транспортного засобу, викладені спеціалістом, у суду не має. На підтвердження іншого розміру матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля позивача, стороною відповідача доказів не надано, право на призначення судово-автотоварознавчої експертизи по матеріалам справи представнику відповідача було роз'яснено судом, від заявлення такого клопотання сторона відповідача відмовилась. Відповідно до ст.1192 Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд не приймає до уваги на підтвердження заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 29 075,0 грн. (оплата ремонту автомобіля), надані позивачем наряд-замовлення № 159/16 від 15.12.2016 р. на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобіля, акт № 153/16 від 15.12.2016 р. про виконання робіт та надання послуг та розрахункову квитанцію серії ААУА № 909915 від 15.12.2016 р., видані ФОП [PERSON], оскільки ремонті роботи та запчастини вказані в акті дослідження експерта-автотоварознавця, а стороною позивача не надано доказів на те, що експертом не було враховані деякі роботи або запчастини. Висновок експертного авто товарознавчого дослідження від 15064/16-54 від 28.10.2016року проведений відповідно до ст. 64 ЦПК України є письмовим доказом, відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України є належними та допустимими доказами, у суду не має підстав ставити під сумнів встановлений даними доказами розмір матеріальної шкоди, в зв'язку з чим суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача. А відтак суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 28 480,9 грн. (26 895,46 грн. + 1 585,44 грн.). Як вбачається з відповіді МТСБУ від 30.03.2017 р. за вих.№3.1.-04/7672 транспортний засіб відповідача був застрахований в ПАТ «СК «СКАЙД» з строком дії з 21.03.2016 р. по 20.03.2017 р., однак, вказана страхова компанія припинила своє членство в МТСБУ, і на теперішній час МТСБУ розпочало збір документів для відшкодування шкоди, заподіяної потерпілим, які була застраховані ПАТ «СК «СКАЙД». Як на підставу заперечень проти позову, представник відповідача посилався на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія автомобіля «Шкода», д.н.з. [NUMBER], була застрахована СК «СКАЙД», а тому, з врахуванням припинення членства в МТСБУ, саме останнє повинно відшкодувати шкоду позивачу. Однак, суд не бере до уваги дані твердження представника відповідача, з огляду на таке. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Суд враховує, що правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові при розгляді справи № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року визначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача було пошкоджено майно позивача, позивач скористався своїм правом пред'явити вимоги саме до відповідача, а не до МТСБУ, а тому позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди саме з відповідача, як винуватця ДТП, засновані на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. Вказані обставини, дають суду підстави зробити висновок, що з відповідача, як винуватця ДТП, на користь позивача підлягає стягненню вартістю матеріального збитку, а саме в розмірі 28 480,9 грн. ( 26 895,46 грн. - вартість матеріального збитку + 1 585,44 грн. - кошти сплачені за проведення дослідження). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги в ццій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згіднозі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковим для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Вирішуючи питання про розмір стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачеві відповідачем внаслідок вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, заподіяна моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням характеру й тривалості страждання позивача, викликаних ушкодженням автомобіля, моральних страждань позивача з приводу пошкодження його власності та неможливістю користування автомобілем певний час, порушення укладу життя позивача, внаслідок чого позивачу заподіяна моральна шкода. Відповідно до ст.57 ч.2 ЦПК України пояснення сторони є джерелом доказів у цивільних справах. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з того, що автомобіль був відремонтований позивачем в грудні 2016 р., а тому період страждань позивача, зумовлений пошкодженням автомобіля, що сталось в жовтні 2016 р., мав нетривалий період (2 місяці), з характеру та виду пошкоджень, які припали на передню частину автомобіля; виду страждань, при цьому документів на підтвердження погіршення стану здоров'я стороною позивача не надано, а посилання на таку підставу, як погіршення стосунків у сім*ї позивача, суд, вважає безпідставною. У зв'язку із цим, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 500,0 грн. Вказану суму суд вважає співмірною та такою, що відповідає принципу розумності. Таким чином, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню частково. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 1 102,4 грн., сплачений позивачем при подачу позову за ставками, які діяли на час звернення до суду (551,2 грн. - за вимоги майнового характеру, 551,2 грн. - за вимоги немайнового характеру). На підставі ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192 ЦК України,

Outcome: partial