Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про погашення в рахунок заборгованості відповідача за кредитним договором № 49.35/314/07-НВС від 21 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством (ВАТ) «Кредитпромбанк» та [PERSON] у розмірі 1471480 грн. 89 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий № [NUMBER], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], виданого 23 липня 2007 року та зареєстрованого за № [NUMBER], через визнання права власності на нерухомість за банківською установою. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідача під час проведення попередніх судових засідань вимог позову не визнав, вважаючи їх безпідставними, проте, в останнє судове засідання не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його власноручним підписом. Представник третьої особи - Національного банку України, звернувся до суду з листом про підтримання вимог позову та розгляд справи без його участі. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з положень ст.ст. 526 і 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: сплата неустойки та відшкодування шкоди. Згідно до вимог ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки Як вбачається з положень ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Як вбачається з положень ст.ст. 589 і 590 ЦК України, в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. Відповідно до ч.6 ст.3 і ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», (на далі «Закон») при невиконанні або неналежному виконанні боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення ст.39 Закону передбачають перелік зазначень у рішенні суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, шляхом продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів. За матеріалами справи вбачається, що 21 травня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 49.35/314/07-НВС від 21 травня 2007 року, заборгованість за яким на час звернення банківської установи до суду складає 1471480 грн. 89 коп., з яких тіло кредиту - 1259415,17 грн., відсотки - 179647,91 грн. та пеня - 32417,81 грн. На забезпечення умов вищезазначеного кредитного договору 21травня 2007 року між сторонами був укладений іпотечний договір № 33\\314\\1314\\07-НВС, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2738, з визначенням предмету іпотеки - земельної ділянку площею 0,2500 га, кадастровий № [NUMBER], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], виданого 23 липня 2007 року та зареєстрованого за № [NUMBER]. За положеннями п.4.4 Договору іпотеки, в разі невиконання іпотекодавцем умов договору, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на іпотечне майно. Приймаючи до уваги, що позичальник не належним чином виконує свої обов'язки перед позикодавцем, чим інтересам позивача завдано матеріальну шкоду та враховуючи те, що умовами кредитного договору було передбачено, що вразі порушення умов Іпотечного договору Банк може звернути стягнення на предмет іпотеки, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Разом з тим, суд задовольняє позов частково, оскільки за положеннями п.4.5 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку», тобто за положеннями ст.39 Закону, таким чином, умовами договору іпотеки від 21.05.2007 року між сторонами, не передбачається можливість визнання прав власності на нерухомість, на яке підлягає звернення стягнення, саме, за іпотекодержателем. На підставі наведеного та

Outcome: approved