Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.09.2008 року у розмірі 18248 гривень 15 копійок, що складається з заборгованості за основним зобовязанням у розмірі 15 гривень 45 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 13 535 гривень 65 копійок, заборгованість за пенею та комісією 3450 гривень; 250 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 857 гривень 00 копійок штраф (процентна складова). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав не в повному обсязі, у звязку з чим, виникла заборгованість у наведеному вище розмірі, яку він в добровільному порядку погашати не бажає. Відповідач подав письмові заперечення на позов, в яких факт наявності заборгованості за кредитним договором не заперечував. Однак, заперечував проти стягнення неустойки, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України. Подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 28). Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (а.с. 29-32). Відповідач вважає, що сума нарахованих процентів за користуванням кредиту значно перевищує, є неспівмірною з розміром основного боргу, у звязку з чим підлягає зменшенню. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на підстави, зазначені в позові. Також пояснив, що обставини, на які відповідач посилається в заяві не відповідають дійсності, оскільки позивачем строк позовної давності ані по стягненню заборгованості за кредитом та процентами, ані по стягненню штрафних санкцій не пропущений. Строк позовної давності ним дотримано при зверненні до суду. Заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. Прохав позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Відповідач в судове засідання зявився, в задоволені позовних вимог прохав відмовити, посилаючись на підстави, зазначені в запереченнях на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. ПАТ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом [PERSON]), про що зазначено у пункті 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 19.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір б\\н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 700 грн. на платіжну картку Універсальна» № 5457082986949225 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання анкети-заяви, укладення кредитного договору та отримання за останнім грошових коштів в кредит. Так, в матеріалах справи міститься лише заява [PERSON], в якій останній просить застосувати строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій та заперечення щодо одночасного стягнення пені та штрафу. Будь-яких інших заперечень проти позову відсутні. Відповідно до приказу ЗАТ КБ «ПриватБанк» № СП-2009-289 від 07.04.2009 року щодо затвердження тарифів по карткам «Універсальна» для ПриватБанка і банків партнерів, пеня за просрочку складалася з двоух частин: пеня (1)= (базова процентна ставка за договором)/ 30- нараховується за кожен день просрочки кредиту; пеня (2)= 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності просрочки по кредиту 5 і більше днів при виникненні прос рочки на суму більше 50 грн. Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк»СП-2013-6500941 від 28.01.2013 року внесені зміни в тарифах по карткам «Універсальна» для ПриватБанка і банків партнерів : -нарахування пені (штрафу) при нарахуванні просрочки по кредиту або процентам: пеня = базова процентна ставка по договору/30 (нараховується за кожен день прос рочки кредиту)+50 грн. разово при виникненні прос рочки по кредиту або процентам на суму 100 грн. и більше; -режим стягнення комісії: комісія стягується, якщо по карті не було операцій протягом 12 місяців і сума залишку складає від 0 до 100 грн. Відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні Клієнтом строків платежів по любому із грошових зобовязань, передбачених договором більше ніж на 120 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Згідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позики (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 п. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та на вимогу кредитора (Банка) зобов'язаний сплатити останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку (штраф, пеня), то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків на підставі ст. 624 ЦК України. На виконання вимог статті 1054 Цивільного кодексу України 19.09.2008 року позивач надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» № 5457082986949225, що відповідачем не оспорюється. Проте відповідач взяті зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим, відповідно до наданого позивачем розрахунку, за ним станом на 20 серпня 2017 рік мається заборгованість в розмірі 18248 гривень 15 копійок, що складається: з заборгованості за основним зобовязанням у розмірі 15 гривень 45 копійок; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 13 535 гривень 65 копійок; заборгованість за пенею та комісією 3450 гривень; 250 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 857 гривень 00 копійок штраф (процентна складова). Факт наявності заборгованості та її розмір відповідачем не заперечується. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( частина 1 статі 82 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 20 серпня 2017 рік за відповідачем мається заборгованість за основним зобовязанням у розмірі 15 гривень 45 копійок та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 13 535 гривень 65 копійок, яку відповідач в порушення вимог статті 1056-1 Цивільного кодексу України в добровільному порядку сплачувати не бажає. У звязку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги заперечення відповідача стосовно того що сума нарахованих процентів за користуванням кредиту значно перевищує, є неспівмірною з розміром основного боргу, оскільки положення ч.3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки може бути застосовано лише до процентів, які нараховуються як пеня, так як вони є засобами цивільно-правової відповідальності , чи згідно з ч.2 ст. 65 ЦК України, враховуючи її аналогічну компенсаційну природу, а проценти, які підлягають сплаті згідно з положенням стпттей 1054,1056-1 ЦК України, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність з розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованість за пенею та штрафу (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як було встановлено в судовому засіданні, умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. У звязку з чим, суд приходить до висновку,що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 250 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина) та 857 гривень 00 копійок штраф (процентна складова). В задоволені позовних вимог в частині стягнення пені, суд вважає за необхідне відмовити. Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення неустойки (штрафу), заявленою відповідачем, суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Сторонами Кредитного договору погоджено обов'язок відповідача у випадку порушення ним строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань більше, ніж на 30 днів, сплатити на користь позивача штраф у розмірі фіксованої суми + процента складова від ціни позову. Тобто обчислення розміру узгодженого сторонами штрафу здійснюється позивачем не за весь період прострочення та не щомісячно або щоденно, а одноразово на момент формування позовних вимог в залежності від суми загальної заборгованості на день звернення до суду, що унеможливлює застосування до нього положень частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України. При визначені виду цивільно-правової відповідальності, який підлягає стягненню з відповідача за порушення ним грошового зобовязання суд виходив з наступного. Згідно п.5.3 Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 18.06.2003 № 254 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п.5.1. цього Положення). Розмір заборгованості за кредитним договором повинен бути підтверджений виписками по особовим рахункам в яких міститься повна інформація про рух коштів на рахунках, відображення всіх операцій за кредитними договорами за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей за договором. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією наданий суду розрахунок, з якого вбачається, що нарахування заборгованості за пенею та комісією здійснено в одній колонці № 13, без окремого зазначення порядку нарахування їх заборгованості, дати та суми погашення. Тобто із наданого суду розрахунку заборгованості не зрозуміло, які саме суми нарахування заборгованості здійснені позивачем окремо за пенею та окремо за комісією, та які саме суми вносилися відповідачем в рахунок погашення такої заборгованості. З метою повного, неупередженого та всебічного розгляду справи, а також того, що надання обґрунтованого розрахунку сум, що підлягає стягненню, є обовязком позивача, ухвалою суду від 30.01.2018 року визнано обовязковою участь представника позивача у розгляді даної цивільної справи для дачі пояснень щодо здійснення розрахунку заборгованості по пені та комісії окремо один від одного. 15.02.2018 року на адресу суду надійшов лист від представника позивача №13709-ВБ від15.02.2018 року, з якого вбачається, що надати суду більш детальний розрахунок заборгованості не виявляється можливим з технічних причин. До зазначеного листа представником позивача додано виписку з відомості про рух грошових коштів, з якої також не зрозуміло, які саме суми нарахування заборгованості здійснені позивачем за пенею та за комісією окремо один від одного.. Враховуючи те, що для зясування обґрунтованості розрахунку сум пені та комісії необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а також те, що клопотанням про призначення відповідної експертизи сторонами не заявлено, суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість таких нарахувань позивачем, в тому числі нарахування сум пені в межах строку позовної давності. Крім того, суд зазначає, що згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 19.09.2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на часу укладання договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач частково сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. Таким чином, враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне у задоволені позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією відмовити. Зазначене узгоджується з позицією ВСУ у справах № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року та № 6-2071цс16 від 06.09.2017 року. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволенню позовних вимог -1297 грн.44 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial