Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтуванні своїх вимог вказав що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013р. , зміненому Рішенням Апеляційного Суду Харківської області 30.10.13 року відповідач повинен сплатити [PERSON] 777419.67грн. Рішення набуло законної сили, однак відповідач від його виконання ухиляється. 07.07.2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір відступки права вимоги в звязку з чим [PERSON] вимагає стягнути з відповідача на його користь 194605.60 грн. суму інфляційних та 23259.60 грн. 3% річних за період з 01.03.2016 року по 01.03.2017 рік. Також прохає стягнути судові витрати. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 22.05.18 року провадження справі відкрито. 08.06.17 року ухвалою Ленінського р/с м. Харкова задоволено клопотання позивача про розгляд справи за його участі в режимі відео конференції. Заочним рішенням Ленінського р/с м. Харкова від 23.06.17 року позов [PERSON] було задоволено. 15\~грудня 2017\~року набрав\~чинності Закон\~України «Про\~внесення змін\~до Господарського\~процесуального кодексу\~України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів»від 03.10.2017 № 2147-VIII. Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень Закону України № 2147 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147. 20.04.18 року відповідач подав письмову заяву про перегляд заочного рішення від 23.06.2017 року. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 03.05.18 року заочне рішення Ленінського р/с м. Харкова від 23.06.2017 року було скасовано та справу призначеного до розгляду в загальному порядку. Ухвалами Ленінського р/с м. Харкова від 01.06.2018 року та від 16.07.18 року ( судді Гримайло А.М. та Вікторов В.В.), відмовлено в задоволенні заяв позивача про відвід судді Ольховського Є.Б. Позивач в режимі відео конференції в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на підстави в ньому викладені. Пояснив що звертався до суду з аналогічним позовом за інший проміжок часу, а саме з 01.03.2013 року по 01.03.16 року, однак рішенням Апеляційного Суду Харківської області від 27.07.17 року в задоволенні його позову було відмовлено. Пояснив що вважає вказане рішення Апеляційного Суду неправомірним та що намагався оскаржити його в касаційному порядку однак у відкритті касаційного провадження йому було відмовлено. Відповідач та 3-я особа до судового засіданні не зявились. [PERSON] та його представник подали суду письмову заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності. Проти позову заперечували (с.с.165). Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив що позов задоволенню не підлягає за наступним: судом встановлено що 09 серпня 2007 року між третьою особою та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого відповідач отримав позику у сумі 97000 доларів США. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року на користь третьої особи було стягнуто 777419.67грн., яке було в даної частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2013р. Означені факти підтверджені вказаним рішенням, а тому не потребують додаткової доказуванню. 07.07.15р. позивачем та третьою особою було укладено договір відступу права вимоги, п.2.1 якого надано позивачу право вимоги до відповідача інфляційних та інших нарахувань. Згідно ст. 207 ч. І ЦК України правочин вважається укладений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв'язку. Тобто вказаний договір є документом, що стверджує про вчинення правочину між позивачем та третьою особою. 27.03.2017 року на адресу відповідача [PERSON] було направлено вимога негайного платежу інфляційних нарахувань та 3% річних на підставі невиконання грошового зобовязання з повідомленням про відступу прав вимоги щодо стягнення з відповідача вказаних сум. У частині 1 ст. 510 ЦК України встановлено, що сторонами у забов*язанні є боржник і кредитор. Таким чином забов*язання є правовідносинами між конкретно визначеними особами - сторонами забов*язання. Чинне законодавство передбачає можливість заміни сторони у забов*язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушення балансу інтересів цих осіб. Заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема сплатити кошти. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у забов*язанні допускається протягом усього часу існування забов*язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє забов*язвальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у забов*язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу забов*язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії. Проте, виходячи зі змісту договору відступлення права вимоги, його предметом є уступка вимоги штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, які не були предметом розгляду судами при вирішенні спору щодо стягнення суми боргу за договором позики, та з умов договору вбачається, що [PERSON] не було переуступлене право вимоги стягнутої за рішенням суду суми боргу, для стягнення якої було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Оскільки рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватись не інакше, як на підставах та у порядку визначеному ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено що у разі вибуття однієї із сторін , державний виконавець або одна з сторін виконавчого провадження, мають право звернутись до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обовязкові тією мірою, якою вони були б обовязковими для сторони, яку правонаступник замінив. Питання заміни сторони у виконавчому провадженні вирішується виключно судом. Отже заміна кредитора у забов*язанні, як і саме забов*язання є інститутом цивільного права, а відносини, повязані з виконанням судового рішення характеру цивільно-правових не мають. Таким чином, [PERSON] та [PERSON], при укладанні договору відступлення права вимоги, не змінюючи кредитора у забов*язанні, в порядку передбаченому діючим законодавством, фактично змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, не зважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладання цивільно-правової угоди діючим законодавством не передбачена, як і не передбачено уступка права вимоги суми штрафних санкцій які можуть виникнути в майбутньому. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову не підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed