Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, посилаючись на те, що з метою укладення трудового договору, 23.10.2017р., особисто, надав директору Покровської школи [PERSON] заяву про прийняття його 24.10.2017р. на посаду вчителя фізичної культури, яка на його думку на той час повинна була бути вакантною, оскільки того ж дня він подав також заяву від імені свого сина, який на той час займав вказану посаду, про звільнення його з займаної посади. Крім того він пропрацював у Покровській ЗОШ - І- Ш ступенів 27 років, предмет фізичної культури на момент звернення його з заявою більше місяця не викладався, а тому саме його заява повинна була бути розглянута невідкладно і додаткового вивчення не потребувала. Сама ж директорка відмовилася проставити вхідний штамп документу та пообіцяла йому надати відповідь лише через місяць. Такі дії директора школи він оскаржував керівникам Врадіївської РДА, відповідь на які отримав лише через місяць та від директора школи - лише 14.11.2017р. Він же посилався, що 23.10.2017р. з заявою про прийняття на роботу звернувся також [PERSON], натомість директор школи замість того, щоб безпосередньо здійснити добір кандидатури на вакантну посаду шляхом конкурсу., 31.10.2017р. звернувся до районного центру зайнятості та 01.11.2017р. прийняла [PERSON] на вакантну посаду на підставі направлення РЦЗ, яке не надавало йому право на першочергове працевлаштування за відсутності у нього додаткових гарантій. Вважає відмову директора школи у прийнятті на роботу необґрунтованою, оскільки її підставою є направлення центру зайнятості іншій особі [PERSON], яка нібито має додаткові гарантії при працевлаштуванні, яке фактично не має юридичної сили (Гуляницьої ЗОШ в с. Покровське за вказаними у ньому реквізитами не існує, а обставини щодо додаткових гарантій є надуманими). Директор школи залишили поза увагою той факт, що він власними силами та значною частиною власних же коштів привів спортзал та спортивний майданчик до робочого стану, вийшов на пенсію як спеціаліст вищої категорії, зайняв І місце в районній номінації «Кращий учитель року». Натомість оцінив ділові якості [PERSON] не як вчителя фізичної культури а як «кочегара». З названих двох претендентів на вказану посаду, на його думку, він більш фахово може допомогти дітям освоїти шкільну програму з фізичної культури, оскільки 80% шкільної програми займають спортивні ігри, та при прийнятті на роботу [PERSON], який до того ж має низькі ділові якості, директор керувалася особистими вподобаннями, а не інтересами дітей. Посилався також на те, що директор школи не є особою з високими моральними якостями, вчинила кримінальне правопорушення що виявилося у наданні до суду підроблених на його думку документів, та внесення до трудової книжки [PERSON] фіктивних записів. Вона ж, як стверджує позивач, порушила передбачені ЗУ «Про звернення громадян» строки надання відповіді на його заяву, не надає на його вимогу інформацію щодо нещасного випадку який стався з дитиною в школі, порушує вимоги положення про розслідування нещасних випадків. Послався як на поважність пропуску строку звернення до суду - оскарження з 16.11.2018р. необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу в суді І та Апеляційної інстанції, та повторним звернення до суду, після скасування 28.03.2018р. Апеляційним судом рішення суду І інстанції щодо визнання відмови в прийняті на роботу неправомірною, зобов'язання прийняти його на посаду вчителя фізичної культури та укласти трудовий договір, з підстав пред'явлення позову до не належного відповідача. Представники відповідача [PERSON], Лукяненко І. С. позов не визнали, надали відзив на позовну заяву, в якій посилається на те, що позивачем не враховано вимоги законодавства про працю, - ст. ст.21 КЗпП, відповідно до яких трудовий договір передбачає досягнення відповідної угоди між сторонами, тобто передбачає волевиявлення обох сторін договору. У відповідності до ч.3 ст. 26 ЗУ «Про освіту» директором школи добір працівників на вакантну посаду вчителя здійснювався за власним переконанням, виходячи із ділових та особистих якостей працівників, що не заборонено чинним законодавством. Наказ про прийняття на роботу [PERSON] у встановленому чинним законодавством порядку не оскаржувався та не скасований. Будь - якого прямого обмеження прав позивача при розгляді його заяви про прийняття на роботу, а також будь -яких прямих чи непрямих переваг при прийнятті на роботу іншої особи залежно від їх походження, соціального, майнового стану, тощо при прийнятті на роботу [PERSON] не надавалося. Будь - яких пільг які надають переважне право при прийнятті на роботу у позивача [PERSON] немає. Крім того вона як директор школи не може бути позбавлена можливості виконувати свої функціональні обов'язки по підбору та розміщенню кадрів. Позов вважають безпідставним, і з тих підстав, що на момент звернення позивача з заявою так як і на момент з якого позивач зобов'язував укласти відповідача з ним трудовий договір - 24.10.2017р., вказана посада не була вакантною. Послалися на пропуск позивачем строку звернення до суду передбачений ст. 233 КЗпП. Позивач подав відповідь на відзив, в якому послався, що доводи відзиву не спростовують необґрунтованість відмови відповідача у прийнятті його на роботу. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Врадіївського районного центру зайнятості Хараїм А. В. поклав вирішення позову на розсуд суду. Вказав, що бланк направлення на роботу центру зайнятості є встановленого зразка, в якому передбачена графа з посиланням на додаткові гарантії для певних осіб, у випадку чого в ній проставляється відповідна відмітка. У направленні на працевлаштування [PERSON] такої відмітки проставлено не було, бо він не входить до пільгової категорії осіб для працевлаштування. Судом встановлені факти: -03.07.1976 р. позивач закінчив з відзнакою Івано - Франківський технікум фізичної культури в зв'язку з чим йому була присвоєна кваліфікація вчителя фізичної культури (диплом [NUMBER], виписка із семестрових і екзаменаційних відомостей до диплому); -в 1984 році [PERSON]закінчив Київський державний інститут фізичної культури за спеціальністю фізична культура і спорт та йому присвоєно кваліфікацію викладач фізичної культури і спорту (диплом [NUMBER]); -згідно записів у трудовій книжці, в період з 16.08.1976 року по 15.01.1995р. та з 19.12.2002р. по 12.09.2012р. позивач працював вчителем фізичного виховання, а 13.09.2012 р. був звільнений з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, звільненим вважати з 31.08.2012р. (трудова книжка [NUMBER]); -28.10.2016р. наказом №97 Гуляницька загальноосвітня школа І-Ш ступенів Врадіївськогї районної ради Миколаївської області перейменована на Покровську загальноосвітню школу І-Ш ступенів Врадіївської районної ради Врадіївського району Миколаївської області (наказ №97 від 28.10.2016р.) -23.10.2017р. позивач [PERSON] звернувся до відповідача з письмовою заявою про прийняття його на роботу вчителя фізичного виховання з 24.10.2017р., без додатків, у верхньому лівому куті якої проставлена резолюція датована 23.10.2017р. (заява від 23.10.2017р.); -23.10.2017р. позивач звернувся на ім'я т.в.о. начальника відділу освіти Врадіївської райдержадміністрації з заявою про зобов'язання відповідача проставити на копії його звернення про прийняття на роботу вхідний штамп та дату, на що йому дана відповідь, що відділ освіти не має повноважень в управлінні закладами освіти, а тому звернення пере направлене за належністю (заява від 23.10.2017р., відповідь №479 від 14.11.2017р.); -09.11.2017р. позивач звернувся зі скаргою на ім'я голови Врадіївської райдержадміністрації про зобов'язання відповідача невідкладно розглянути його заяву від 23.10.2017р. про прийняття на роботу та надати відповідь за результатами розгляду, на що йому надано відповідь, що райдержадміністрація не має повноважень в управлінні закладами освіти, а тому звернення переадресоване за належністю (скарга від 09.11.2017р., відповідь №м-81-04 від 20.11.2017р.); -25.10.2017р. попереднього вчителя фізичної культури [PERSON] звільнено з посади вчителя фізичної культури Покровської ЗОШ І-ІІІ ступенів, за власним бажанням (наказ №43 від 25.10.2017р.); - 31.10.2017р. Врадіївським районним центром зайнятості видано [PERSON] направлення на працевлаштування №14621710260020001 на вільне робоче місце (вакансію) вчителя загальноосвітнього навчального закладу до Гуляницької ЗОШ І-ІІІ ступнеів с. Покровське, відповідно до інформації про потребу в працівниках від 31.10.2017р. Жодні підтверджуючі документи на підставі яких особу [PERSON] можливо було б віднести до квотної категорії громадян останнім до РЦЗ не надавалися (направлення від 31.10.2017р., відповідь № 751 від 01.12.2017р., довідка №11 від 05.01.2018р.); -01.11.2017р. наказом №44 від 31.10.2017р. по Покровській ЗОШ І-Ш ступенів [PERSON] призначено на посаду вчителя фізичної культури (витяг з трудової книжки [NUMBER]); -14.11.2017р. позивачу [PERSON] відмовлено у прийнятті на роботу, з посиланням на працевлаштування на вакантну посаду [PERSON] на підставі направлення Врадіївського районного центру зайнятості, який має відповідну освіту та додаткові гарантії в працевлаштуванні (відмова від 14.11.2017р.); -рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28.03.2018р. рішення Врадіївського районного суду від 10.01.2018р. за результатами розгляду позову [PERSON] пред'явленого у листопаді 2017р. до директора Покровської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Врадіївської районної ради Врадіївського району Миколаївської області [PERSON] про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною, зобов'язання прийняти на роботу та укласти трудовий договір скасовано, та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову з - підстав розгляду справи з неналежним відповідачем (рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28.03.2018р.); Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу відмови у прийнятті на роботу. При прийнятті рішення суд керується: Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. №9роз'яснює, що безпосередньо суди розглядають позови про укладення трудових договорів. При обґрунтованості позову суд рішенням зобов'язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою з дня її звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу. Ст. ст. 8, 10, 26 Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.1999 р. №651-XIV визначають, що заклад загальної середньої освіти - це заклад освіти, основним видом діяльності якого є освітня діяльність у сфері загальної середньої освіти. Заклад загальної середньої освіти діє на підставі статуту, який затверджується засновником або уповноваженим ним органом. Заклад загальної середньої освіти є юридичною особою.. Керівник закладу загальної середньої освіти призначається на посаду та звільняється з посади рішенням засновника (засновників) закладу або уповноваженого ним (ними) органу.Заступник керівника, педагогічні та інші працівники закладу загальної середньої освіти призначаються на посади та звільняються з посад керівником цього закладу. Керівник закладу загальної середньої освіти має право оголосити конкурс на вакантну посаду. Положеннямист.ст.80, 92, 96 Цивільного кодексу України юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. З системного аналізу вищезазначених норм законодавства випливає, що питання щодо укладання трудового договору вирішується відповідною юридичною особою через свої органи та уповноважених осіб. Також суд керується: Ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з ч.2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного праву чи інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. За приписами ч.5 ст. 267 ЦК України, ст. 234 КЗпП України - у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки З огляду на те, що позивач вперше звернувся до суду з тим же предметом позову (визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною від 14.11.2017р.) -16.11.2017р., з якої справа перебувала на розгляду в судах першої та Апеляційної інстанції до 28.03.2018р. (ухвалення судом Апеляційної інстанції рішення про відмову в задоволенні позову з - підстав розгляду справи з неналежним відповідачем), після чого позивач повторно звернувся до суду 13.04.2018р., суд вважає причини пропуску строків установлених ст. 233 КЗпП поважними, а тому такими, що підлягають поновленню. При прийнятті рішення суд також керується наступними положеннями закону: Частиною 1 ст. 38 КЗпП України, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Ст. 22 КЗпП якою забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. При цьому не допускається пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Статтею 23 цього кодексу, яка встановлює строки на який може бути укладений трудовий договір, а не строк протягом якого власник зобов'язаний розглянути заяву про прийняття на роботу та укласти трудовий договір. Ч.2 ст. 24 КЗпП, якою передбачено перелік документів, які громадянин зобов'язаний подати при укладенні трудового договору. Ст. ст. 42-1, 172, 184, 196, 198, 252-6 цього кодексу та ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення», якими визначено категорії громадян для яких встановлені додаткові гарантії у сприянні працевлаштування (інваліди, вагітні жінки або жінки які мають дітей, особи яким до настання права на пенсію за віком залишилося 10 і менше років, тощо). Ч.3 ст. 26 Закону України «Про освіту» №2145-УШ, що керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень: призначає на посаду та звільняє з посади працівників, визначає їх функціональні обов'язки; забезпечує організацію освітнього процесу та здійснення контролю за виконанням освітніх програм; тощо. Відповідно до ст.ст. 92, 95 «Положення про загальноосвітній навчальний заклад» №778-2010-п в редакції чинній на час надання позивачу відмови у прийнятті на роботу, що керівництво закладом здійснює його директор. Керівник закладу: здійснює керівництво педагогічним колективом, забезпечує раціональний добір і розстановку кадрів, створює необхідні умови для підвищення фахового і кваліфікаційного рівня працівників; ст. 21 КЗпП, згідно якої укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості виконувати свої функціональні обов'язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає перед законом. Тобто обов'язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони, таким чином заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов'язком роботодавця укласти такий договір. Позивач не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов'язаний укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, тощо). Тобто перелік обов'язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов'язку відповідач не порушував. Із дискримінаційною ознакою чи з посиланнями на обставини, які не відносяться до ділових якостей працівника, відмова у прийнятті на роботу [PERSON] не пов'язана.. Обставини відповідності [PERSON] за рівнем кваліфікації, досвіду роботи, станом здоров'я та моральними якостями вимогам, які передбачені для зайняття посади та посилання позивача на відсутність інших претендентів на її зайняття на момент звернення з заявою про прийняття на роботу, не можуть становити підставу зобов'язання відповідача укласти трудовий договір із ним. До того ж, необґрунтованою може вважатися відмова, за наявності вакантного місця, тоді як позивач звернувся до відповідача з заявою 23.10.2017р., в якій вимагав укласти з ним трудовий договір з 24.10.2017р.. Станом на вказані дати - 23.10.2017р. та 24.10.2017р. посада вчителя фізичної культури була зайнята, та вивільнилася лише 25.10.2017 року. Намагання позивача спрямувати зусилля суду на оцінку і порівняння ділових, професійних та моральних якостей претендента на посаду, відносно якої виник спір та діяльності новопризначеного вчителя фізичної культури [PERSON] не є предметом доказування у справі і тому відхиляються судом. До того ж до вказаної особи позовні вимоги не заявлялися і тому вона не була залучена до участі у справі, і це виключає можливість вирішувати судом питання щодо її прав та обов'язків. У засіданні позивач ускладнився зазначити у чому конкретно полягає порушення відповідачем положень ст. 22 КЗпП. А його ж посилання на несвоєчасне проведення реєстрації заяви про прийняття на роботу від 23.10.2017р., особисто директором школи 25.10.2017р. з проставленням дати звернення як «23.10.2017р.», та надання письмової відмови у прийнятті на роботу лише 14.11.2017р., з порушенням строків ЗУ «Про звернення громадян», обов'язок директора невідкладно розглянути його заяву про прийняття на роботу, суд не бере до уваги, як такі що не спростовують та не підтверджують необґрунтованість відмови у прийнятті на роботу, в розумінні ст. 22 КЗпП. До того ж з аналізу вищевказаних положень трудового законодавства, вбачається, що ним не визначені строки, які б зобов'язували відповідача укласти трудовий договір та саме з позивачем по справі, тобто відповідач діяв у відповідності до наданих повноважень і у спосіб визначений законодавством. Судом встановлено що відповідач провадив прийняття на роботу працівника хоча й аналогічної кваліфікації, але позивач не довів що на той час мав переваги у працевлаштуванні і ці переваги йому відповідачем не були надані. При прийнятті рішення суд зважає на те що директор школи не може бути позбавлений можливості в повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки з підбору та розміщенню кадрів і нести відповідальність за додержання підпорядкованими працівниками кваліфікаційних вимог, тобто вимоги позивача, які не ґрунтувалися на додаткових гарантіях передбачених законодавством, ним відхилені законно. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає, адже в ході судового розгляду не доведено, що позивач є особою яка мала будь - яке, а не тільки передбачене трудовим законодавством право на отримання переваг у працевлаштуванні на спірну посаду, що така посада на момент звернення з цією заявою була вакантною, так як і на момент з якого позивач зобов'язував укласти відповідача з ним трудовий договір, - 24.10.2017р., та, що йому відмовлено у прийнятті на посаду з порушенням положень ст. 22 КЗпП. При цьому суд вважає доцільним також зазначити, що: Статею 14 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 цього кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або м ають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. А тому, суд не бере до уваги посилання позивача на вчинення, на його ж думку, директором [PERSON] кримінального та інших правопорушень чинного законодавства, та надані ним докази на а.с. 23-41, 44-46 (скарги, запити на надання публічної інформації, відповіді на них, тощо), як такі що не підтверджують (спростовують) вимоги чи заперечення сторін, та не стосуються предмету доказування. З цих же підстав суд не бере до уваги твердження позивача та відповідача про аморальність один одного. Щодо його посилань на обов'язок директора школи звільнити особу в день надходження заяви про звільнення, то вони не заслуговують на увагу, з огляду на положення ст. 38 КЗпП. А його ж твердження про обов'язок директора школи оголосити конкурс на вакантну посаду є неспроможними, оскільки відповідно до чинного законодавства про освіту, оголошення такого конкурсу є правом, а не обов'язком керівника навчального закладу. Доводи про те, що направлення районного центру зайнятості видане [PERSON] на працевлаштування не має юридичної сили, через що і відмова директора у прийнятті його на роботу є необґрунтованою, також є неспроможними, з огляду на те, що направлення на працевлаштування чинне. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача. На підставі ст. ст. 221, 232 КЗпП України,

Outcome: dismissed