Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 19.10.1976 Білолуцькою селищною радою Новопсковського району Ворошиловградської області, актовий запис №2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 19.10.1976 він перебуває у шлюбі з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалось, на даний час шлюбні відносини фактично між ними припинені, подальше сумісне життя і збереження сімї є неможливим. З квітня 2016 року вони фактично проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Спору про розподіл майна у них не має. У звязку з тим, що відповідач постійно знаходиться на заробітках на території Російської Федерації у них не має можливості звернутися до Новопсковського відділу ДРАЦС для проведення реєстрації розірвання шлюбу, тому він звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 20.06.2018 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 27.07.2018. Позивач в підготовче судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає, просить його вимоги задовольнити, розірвати шлюб між ним та [PERSON] Відповідач в підготовче судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище [PERSON] Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Матеріалами справи встановлено, що з 19 жовтня 1976 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-ЕД №363621, виданим 19 жовтня 1976 року Білолуцькою селищною радою Ворошиловградської області, актовий запис №2. Відповідач [PERSON] (до шлюбу Тодорова) [PERSON] після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище отримане після реєстрації шлюбу Лукашова. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 352,40 грн. Решту сплаченого судового збору стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved