Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Мотивував тим, що 12 серпня 2011 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 313, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 12.08.2011 року серії [NUMBER] Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO]. Проте сімейні відносини між ними погіршилися і рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] було стягнуто аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.08.2013 року, які він сплачує по сьогоднішній день. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Хоча судом не було вирішено питання про місце проживання дитини, за домовленістю сторін спільна малолітня дитина залишилась проживати з матір'ю. Через те, що позивач не міг дійти згоди щодо порядку свого спілкування з дитиною, йому довелось звернутись до органу опіки та піклування за допомогою у вирішенні питання щодо порядку спілкування зі своїм малолітнім сином. Рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради №161 від 21.07.2015 про встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON], вирішено встановити порядок участі батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]: у вихідний день батька згідно з його графіком робот из 16-00 год. до 19-00 год. На даний час відповідач змінила місце свого фактичного проживання без зміни місця реєстрації. Вона вийшла заміж та виїхала до іншого міста разом з їхнім спільним малолітнім сином. Наразі можливості спілкування батька з сином відповідачка не надає, чим порушує мої права, не виконуючи рішення виконкому Красноармійської міської ради від 21.07.2015 року №161. Вважає, що він як батько дитини має право спілкуватися зі своїм сином та приймати участь в його вихованні. Відсутність батьківської лінії у вихованні, або не регулярне спілкування з сином, може сприяти дуже негативно та відсутність батьківської любові є психологічною травмою на все життя. Відповідач не має ніякого права віддаляти близьких людей - його та його сина. На підставі наведеного просив суд усунути перешкоди, які створює відповідач [PERSON] по участі батька [PERSON] у спілкуванні та вихованні неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити будь-яких перешкод у спілкуванні. Встановити графік по участі у спілкуванні та вихованні батьком - [PERSON] свого неповнолітнього сина, [PERSON], а саме: у вихідний день батька згідно його графіку роботи з 16 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин; у відпустки згідно робочого графіку батька до 20 днів з правом виїзду за межі міста проживання матері з дитиною з метою відвідування екскурсій або здійснення оздоровлення дитини: на канікулах згідно шкільного навчального графіку сина до 7 днів з правом проживання разом та з правом виїзду за межі міста, в якому проживає малолітній син позивача разом з матір'ю для відвідування екскурсій або оздоровлення; у святкові дні до 5 годин на день, а саме: дні народження (сина та позивача), а також на Новий Рік, Різдво, Великдень, перше вересня. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, попередньо подали до суду заяви в яких позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві , просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, посилаючись на відзив на позовну заяву, вважають, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Жодних перешкод у спілкуванні сина з батьком відповідач не чинила і не чинить. Позивачу з часу їхньої із сином фактичної зміни місця проживання було відомо де вони знаходяться і засоби зв'язку з ними. У підтвердження цього є також той факт, що вона постійно підтримую зв'язок із батьками [PERSON] спілкуючись за допомогою засобів стільникового та поштового зв'язку, Інтернету. Через тяжку ситуацією в Україні вона із сином [PERSON] змушена була змінити місце проживання з м. Покровськ Донецької області на м. Івано-Франківськ, де з 11 вересня 2017 року постійно проживаємо та взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. За період з вересня 2017 року по даний час колишній чоловік життям та здоров'ям сина не цікавився і маючи можливість побачень із ним (перебуваючи у відпустці) використовував свій час на інші цілі. Більше ніж за півроку син від батька віддалився та ним не цікавиться. Дитина проживає разом із матір'ю. На даний час нею вживаються заходи щодо влаштування сина до дошкільного навчального закладу, відвідин різноманітних гуртків у зв'язку з чим тривалий виїзд за межі території міста Івано-Франківська може завадити нормальному виховному процесу. Визнаючи частково позовні вимоги щодо спілкування і побачень батька з дитиною, вона повністю заперечує факт надання можливості [PERSON] відлучати сина від неї з виїздом за межі міста Івано-Франківська та проживання матері так як це може негативно відобразитись на його психоемоційному стані та в свою чергу становити загрозу життю при відвідуванні Донецької області наближеної до зони АТО. Просила ухвалити рішення яким встановити графік по участі у спілкуванні та вихованні батьком - [PERSON] свого неповнолітнього сина [PERSON], а саме: побачення по суботам, неділям два рази на місяць з 10 години 00 хвилин до 13 години 00 хвилин у присутності матері - [PERSON], за адресою її фактичного проживання та за попередньою домовленістю, з урахуванням стану здоров'я дитини та інших обставин, що мають істотне значення. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Грабар О.В. в судовому засіданні підтримала висновок Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затвержений Рішенням Виконкому № 771 від 19.07.2018 року. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслушавши сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Преамбулою, ст.ст. 5, 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточені, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Держава поважає відповідальність, права і обов'язки батьків належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення прав дитини і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються, держава поважає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст.150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім'ї, родини. Згідно ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2011 року, який рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 лютого 2015 року розірвано (а.с.7). Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с.9). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.08.2013 року (а.с.6). Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно копії рішення Виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 21.07.2015 року № 161 (а.с.11), виконавчий комітет Красноармійської міської ради встановив такий порядок участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]: у вихідний день батька згідно з його графіком роботи з 16-00 год. до 19-00 год. (а.с.11). Даний висновок відповідач не отримувала. За частинами першою та другою ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї. Таким чином, законодавство України закріпило право одного з батьків, хто проживає окремо від дитини, на спілкування з нею та право брати участь у її вихованні. Законодавством також встановлений обов'язок батьків або інших осіб, з якими проживає дитина не чинити перешкоди у здійсненні батьком прав щодо виховання дитини та правовий механізм захисту цього права у випадку його порушення у судовому порядку. Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ст.ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно довідок Департаменту соціальної політики Івано-Франківської міської ради від 11.09.2017 року № 0000325473 та № 0000325424, [PERSON] та [PERSON] взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Позивач в позові зазначив, що відповідачка чинить йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином незважаючи на рішення Виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 21.07.2015 року № 161, яким встановлено порядок участі батька у вихованні дитини. Змінила місце свого фактичного проживанн без зміни реєстрації. Однак, як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідачка чинить йому будь-які перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, то суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачки не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] є безпідставними, необгрунтованими та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001р. №2402-III, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.2 ст.15 цього ж Закону, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з Витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19.07.2018 року № 771 виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради встановив такий порядок участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON] [INFO]: перша та третя суббота, друга та четверта неділя місця з 09-00 год до 21-00 год.; дня народження, свіяткові дні та канікули за домовленістю з матір'ю дитини. Суд вважає, що орган опіки та піклування діяв в межах своїх повноважень, передбачених СК України та Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, повно дослідивши обставини, що мають істотне значення, та склав висновок. Підстав для визнання висновку недостатньо обгрунтованим або таким, що не відповідає інтересам дитини не вбачає. Отже із врахуванням віку малолітньої дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та її батька, суд дійшов висновку, що встановлення рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19.07.2018 року № 771 такого способу участі батька у вихованні дитини на даному етапі буде максимально відповідати інтересам дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Приймаючи до уваги обставини справи і враховуючи малолітній вік [PERSON], [INFO], вікові особливості його психоемоційного розвитку, те, що дитина тривалий час проживає з матір'ю, яка забезпечує належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, та дотриманий розумний баланс на участь у вихованні дитини між батьками, надавши оцінку наданим сторонами по справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, слід визначити наступний порядок участі батькові [PERSON], у вихованні сина [PERSON], [INFO], а саме: перша та третя субота, друга та четверта неділя місяця з 09 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., дні народження, святкові дні та канікули за домовленістю з матір'ю дитини. У разі зміни обставини, пов'язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками, позивач не позбавлений можливості згідно вимог ст. 158 СК України звернутись до органу опіки та піклування для встановлення способів участі у вихованні дитини або згідно ст. 159 СК України знову звернутись до суду про визначення іншого способу його участі у вихованні дитини.

Outcome: partial