Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: визнати за [PERSON] та неповнолітньою [PERSON] право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Аргументуючи свої вимоги позивач посилається на обставини викладені у позовній заяві. Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва знаходиться справа про поділ майна подружжя, рішення по якій ще не винесено, та не визначені частки у праві спільної власності. Представник третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, в судовому засіданні зазначив, що на його думку, позов підлягає задоволенню. Заслухавши учасників справи, присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 18.05.2002 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у подружжя [INFO] народилася донька, [PERSON] . [INFO] , під час шлюбу, подружжям була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м, право власності на яку було оформлено на [PERSON] . Дані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. За ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ст. 71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] має законне право користування жилим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 60, 67. 68, 70, 71 Сімейного кодексу України ст.ст. 9, 156 Житлового кодексу Української РСР, Закону України «Про захист дитинства» ст.ст. 317, 319 ЦК України та ст.ст. 3, 10, 11, 17, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК Укаїни, суд,

Outcome: approved