Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 26.02.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 008150. За умовами даного договору [PERSON] повинен був отримати у користування трактор МТЗ 82.1.26. До підписання угоди, позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 17100 грн., та вважав, що техніку отримає протягом короткого проміжку часу, як йому було обіцяно представником відповідача. Однак, ознайомившись детальніше з умовами договору, зрозумів, що для отримання трактору необхідно сплатити понад 60% його вартості. Вважає, що представник відповідача з яким він проводив попередні домовленості свідомо та умисно ввів його в оману щодо істинних умов угоди. Крім цього, стверджує, що були порушені його права як споживача, оскільки умови договору є несправедливими та такими, що створюють для нього дисбаланс договірних прав та обов'язків. На підставі ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України просить визнати спірний договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності стягнувши з відповідача грошові кошти в сумі 17100 грн., а також судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що в ході бесіди з представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», останній пояснив, що необхідно до підписання договору сплатити суму в 17100 грн. Після цього, позивачу було надано договір та обмежений час на ознайомлення з ним та його підписання. Вважаючи, що умови вказані в ньому відповідають тим про які йому розповідав перед цим представник, [PERSON] підписав угоду не ознайомившись з її змістом в повному обсязі. Лише через деякий час, не отримавши трактор, звернувся до офісу з вимогою повернути кошти на що отримав категоричну відмову. В зв'язку з цим, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з урахуванням доповнень наданих ним до суду 22 травня 2014 року. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення в яких вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Зокрема посилається на недоведеність позивачем введення його в оману представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», оскільки жодних належних та допустимих доказів даного твердження матеріали справи не містять. Крім цього, наголошують на тому, що умови договору є чіткими, зрозумілими, відповідають нормам закону та були погоджені сторонами при підписанні угоди, а тому є безпідставним посилання [PERSON] на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності представника відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», який не з'явився. Вислухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши письмові заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 26 лютого 2013 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 008150. Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом лізингу являється сільськогосподарська техніка (Трактор МТЗ 82.1.26). Вартість предмета лізингу та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного Договору та є його невід'ємною частиною. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (надалі Закон) за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 8.1 Договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів. визначені в Графіку Лізингових Платежів у Додатках №1 та №2 до цього Договору, які є його невід'ємною частиною. Згідно з п. 8.2.1 Договору, перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до цього договору. З Додатку № 1 до Договору вбачається, що вартість предмету лізингу становить 171000 грн., відсоток платежів - 50%, сума виплат - 85500 грн., щомісячний платіж 7125 грн., комісія за організацію - 10%, (17100 грн.), комісія за передачу - 3% (5130 грн.). З Додатку №2 до Договору вбачається, що вартість предмету лізингу становить 171000 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 85500 грн., викупна вартість - 2565 грн., відсоткова ставка - 10%, комісія - 5% та щомісячний платіж 2034 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу в сумі 1170 грн. 26 лютого 2013 року [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 17100 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. В судовому засіданні позивач стверджував, що сплачена ним сума, на його думку, була першим внеском за трактор, який йому обіцяли передати протягом місяця після зарахування на рахунок товариства цієї суми. Довідавшись, що сплачені ним кошти являються комісією за організаційні заходи відповідача, вважає що його умисно було введено в оману щодо істинного призначення суми платежу, а тому договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України. Однак, суд з такою позицією позивача та його представника не погоджується виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається представник позивача в своїх доповненнях до позовної заяви, забороняється нечесна підприємницька практика. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до пункту 20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Окрім цього, обов'язок щодо доказування та подання доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог передбачено ч.1 ст. 60 ЦПК України. Дослідивши та проаналізувавши укладений між сторонами договір, судом було встановлено, що вказаний правочин містить необхідні реквізити, його умови є чіткими та зрозумілими після ознайомлення з ними, кожний аркуш угоди підписаний позивачем, що дає підстави вважати про його ознайомлення з умовами договору. Також [PERSON] було підписано заяву, якою останній підтверджує, що прочитав та зрозумів умови договору по програмі «Автофінанс» та отримав усі коректні відповіді від менеджера-консультанта. За цих обставин та враховуючи, що позивачем будь-яких належних та допустимих доказів введення його в оману до суду надано не було, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог з цих підстав. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про сплату ним грошових коштів до підписання договору, оскільки матеріали справи не дозволяють встановити хронологію подій, які відбувались 26.02.2013 року, а саме те, що грошові кошти були сплачені раніше ніж укладено договір, оскільки в угоді час її підписання не зазначено, що позбавляє можливості перевірити цю обставину, а лише наполягання на цьому позивача не має доказового значення для вирішення справи. Окрім цього, під час розгляду справи судом також з'ясовувались питання визначені ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, при дослідженні обставин справи, представник позивача вказував на несправедливість п. 1.7 Договору, оскільки вважає, що сплата комісії за організацію та оформлення даного договору у розмірі 10% від вартості предмету лізингу є значно завищеною та такою, що виходить за рамки розумності. Крім цього, вважає несправедливо тривалим період передання в користування лізингоодержувачу предмет лізингу, який становить 90 днів з моменту сплати авансового платежу, комісії за організацію та оформлення даного договору та комісії за доставку. А також несправедливими є положення п. 10 Договору, яким передбачено відповідальність сторін, оскільки на думку позивача, значною мірою були обмежені його права щодо можливості розірвання договору за власною ініціативою. За наведених підстав, посилаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просили задовольнити їхні вимоги. Проте, на думку суду посилання позивача та його представника на несправедливість вищевказаних пунктів договору є надуманими виходячи з наступного. Згідно п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України однією з загальних засад цивільного судочинства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України визначено, що розуміється під свободою договору. Так, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 16 Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Види та розмір лізингових платежів передбачені умовами договору та додатків до нього. Фактично, позивач добровільно погодився з тим розміром лізингових платежів, які запропонував йому відповідач, оскільки підписав договір. Таким чином, відповідно до принципу свободи договору, сторони на власний розсуд врегулювали між собою майнові відносини. За цим же принципом було погоджено і строк передачі в користування лізингоодержувачу предмету лізингу. А тому, посилання [PERSON] на несправедливість пункту 1.7 договору є безпідставним. Що ж стосується обмеження прав позивача п. 10 Договору в частині нерівності сторін щодо можливості розірвання договору, то в цій частині слід звернути увагу на положення ст. 11 Закону. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 вказаної статті передбачено право лізингоодержувача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Частиною 1 статті 7 Закону передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Окрім цього, пунктом 10.11 Договору також передбачено право лізингоодержувача розірвати договір лізингу, однак при цьому з нього підлягає стягненню штраф та комісія за організацію даного договору не повертається. З цією умовою позивач погодився. В судовому засіданні позивач та його представник пояснити в чому саме полягає несправедливість умов договору більш детально не змогли, доказів на підтвердження своїх вимог не представили, а їхні твердження були спростовані в ході розгляду справи письмовими матеріалами та нормами законодавства. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed