Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що з 31.08.2013 року перебуває із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. З грудня 2017 року вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, ними за спільні кошти було придбано: на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року квартиру [ADDRESS] ; на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2015 року земельні ділянки по [ADDRESS] ; на підставі договору купівлі-продажу (довідка-рахунок від 29.09.2014 року) автомобіль CHERRY QQ, 2012 р.в., державний номер [NUMBER] . Власниками вказаного нерухомого майна та автомобіля була зареєстрована відповідачка. Крім того, на підставі укладеного під час шлюбу договору про участь у дольовому будівництві квартири по [ADDRESS] , ними було сплачено кошти в сумі 1283850 грн., Ѕ частку яких після розірвання договору відповідачка йому не повернула. Посилаючись на те, що відповідачка відмовляється поділити спільне сумісне майно мирним шляхом, позивач просив суд в порядку поділу останнього залишити у власності відповідачки автомобіль CHERRY QQ, 2012 р.в., державний номер [NUMBER] , стягнувши з неї на його користь компенсацію вартості належної йому Ѕ частини автомобіля в сумі 71400 грн.; виділити йому у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] , вартістю 250000 грн.; Ѕ частину земельних ділянок по [ADDRESS] , вартістю 74713 грн.; а також поділити спільні грошові кошти в сумі 1283850 грн., сплаченої за розірваним договором про дольову участь у будівництві, стягнувши з відповідачки на його користь компенсацію його Ѕ частки цих грошових коштів в сумі 641925 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачки в наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи в суді, зазначив про часткове визнання позову. Зокрема, стороною відповідача не заперечувалось факт придбання в період зареєстрованого шлюбу та поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] ; земельні ділянки по [ADDRESS] ; автомобіль CHERRY QQ, 2012 р.в., державний номер [NUMBER] . Поряд з цим, представник відповідача зазначив, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною та можливості її поділу в натурі не існує. Також не погодився із порядком поділу спільного майна, визначеною позивачем у позовній заяві вартістю автомобіля CHERRY QQ, 2012 р.в. в сумі 142800 грн. та його Ѕ частини в сумі 71400 грн. Крім того, стороною відповідача зазначено, що спільне проживання та ведення спільного господарства між сторонами було припинено в лютому 2017 року, а не в грудні 2017 року, як зазначено позивачем. Кошти, які сплачувались відповідачкою за договором уступки пайової участі у будівництві від 17.05.2017 року в сумі 394200 грн. та які вона отримала після його розірвання, є її особистими коштами, які вона отримала внаслідок продажу 17.05.2017 року належної їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] та які в той же день внесла в якості часткової плати за укладеним договором уступки пайової участі у будівництві. В зв`язку з цим, згідно наданого відзиву сторона відповідача просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру [ADDRESS] залишити у власності відповідачки. В рахунок компенсації частки позивача у вказаній квартирі передати йому автомобіль CHERRY QQ, 2012 р.в. та земельні ділянки по [ADDRESS] . У випадку, якщо вартості автомобіля та земельних ділянок не буде вистачати, для компенсації частки позивача у квартирі присудити йому грошову компенсацію за рахунок відповідачки. В задоволені позовних вимог щодо поділу грошових коштів в сумі 1283850 грн., шляхом стягнення з відповідачки Ѕ частки цих коштів в сумі 641925 грн., в задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що останні перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013 року, який було розірвано за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року (а.с.175 т.1). В період перебування у зареєстрованому шлюбі та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, сторонами було придбано: -на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року квартиру [ADDRESS] , вартістю 500000 грн. (а.с.13-15 т.1); -на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2015 року розташовані по [ADDRESS] земельні ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:053:0653 та земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер 1221411000:02:053:0652, загальною вартістю 149426 грн. (а.с.11-12 т.1); -автомобіль CHERRY QQ, 2012 р.в., державний номер [NUMBER] (а.с.141). Оскільки сторонами під час розгляду справи в суді було визнано, що зазначене вище майно було придбано ними в період перебування у зареєстрованому шлюбі та є їх спільною сумісною власністю, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо поділу останнього між сторонами. При цьому суд враховує, що сторонами не заперечувалась вартість квартири та земельних ділянок. Проте, стороною відповідача заперечувалась вартість транспортного засобу, зазначена позивачем в позовній заяві. В цій частині суд враховує, що сторонами не надано доказів щодо вартості спірного автомобіля на момент його придбання, а згідно наданого відповідачкою відповідно до ст.ст.102,106 ЦПК України висновку судової автотоварознавчої експертизи №02-03 від 21.03.2018 року, ринкова вартість автомобіль CHERRY QQ, 2012 р.в., державний номер [NUMBER] на момент оцінки становить 75404 грн. 20 коп. Також суд враховує, що вказаний автомобіль є річчю неподільною, перебуває у фактичному користуванні відповідачки, а тому відповідно до ч.2 ст.71 СК України підлягає присудженню відповідачці, зі стягненням з неї на користь позивачка компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу, що з урахуванням висновку судової автотоварознавчої експертизи №02-03 від 21.03.2018 року, визначається судом в сумі 37702 грн. 10 коп. В частині поділу квартири та земельних ділянок, суд враховує визначену ч.1 ст.70 СК України презумпцію рівності часток подружжя у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності та не вбачає передбачених ч.2 ст.70 СК України підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та поділу спільного сумісного майна сторін в порядку, запропонованому відповідачкою у відзиві. В зв`язку з цим, у відповідній частині позовні вимоги слід задовольнити, визнавши за позивачем право власності за [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , вартістю 250000 грн.; а також на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:053:0653 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0200 га, кадастровий номер 1221411000:02:053:0652, вартістю 74713 грн. Одночасно за відповідачкою слід визнати право власності на інші Ѕ частини квартири та земельних ділянок. При вирішенні питання стосовно заявлених вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача Ѕ частини грошових коштів в сумі 641925 грн. від загальної суми 1283850 грн., сплаченої за розірваним договором про дольову участь у будівництві, суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2017 року між [PERSON] , ОК «Житлово-будівельний кооператив «ДОБРОБУТ» та [PERSON] було укладено договір №127/17н уступки пайової участі у будівництві (а.с.196-207 т.1). Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] як покупець, прийняла на себе майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру №2 , загальною площею 71,3 кв.м , що є частиною об`єкта будівництва - багатоповерхового кооперативного житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно п.4.3 договору на момент його укладення договірна ціна об`єкту нерухомості була визначена в сумі 962550 грн. Додатком №1 до договору було визначено порядок сплати договірної ціни: не пізніше 15.05.2017 року - 394200 грн., не пізніше 30.06.2017 року - платіж буде розрахований за формулою згідно п.4.3 договору, сплата станом на дату підписання становить 568350 грн. 29.07.2017 року між [PERSON] , ОК «Житлово-будівельний кооператив «ДОБРОБУТ» та [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору до договору №127/17н, згідно п.1 якого сторони домовились розірвати договір №127/17н від 17.05.2017 року за ініціативою покупця. В п.3 договору сторонами також було погоджено, що загальна сума, що підлягає поверненню складає 374949 грн. Також відповідно до ухвали суду про витребування доказів ОК «Житлово-будівельний кооператив «ДОБРОБУТ» було надано засвідчену копію розписки [PERSON] від 29.07.2017 року про отримання нею від кооперативу коштів в сумі 374949 грн. згідно угоди про розірвання договору від 29.07.2017 року. Під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт внесення відповідачкою згідно договору від 17.05.2017 року коштів в сумі 1283850 грн. та, що останні були їх спільними коштами. Так, матеріалами справи об`єктивно підтверджується, що на виконання умов договору від 17.05.2017 року відповідачкою було сплачено кошти в сумі 374949 грн., які після розірвання договору були їй повернуті за розпискою від 29.07.2017 року. При цьому, в день укладання договору уступки пайової участі у будівництві від 17.05.2017 року відповідачкою також було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка нею була придбана 26.04.2013 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем, а тому в силу положень п.1 ч.1 ст.57 СК України була особистою приватною власністю відповідачки (а.с.107,108 т.1). Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 17.05.2017 року квартиру було продано за 399997 грн. Вказане підтверджує доводи відповідачки про те, що сплачені на виконання договору уступки пайової участі у будівництві від 17.05.2017 року кошти, були її особистими коштами, отриманими від продажу в той же день належної їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] . Також суд враховує, що з рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 року про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили, вбачається, що з відповідним позовом [PERSON] звернулась до суду в серпні 2017 року. При цьому, рішенням суду встановлено факт припинення ведення спільного господарства між сторонами з лютого 2017 року. Зазначене свідчить про те, що відповідачка мала намір укласти договір уступки пайової участі у будівництві від 17.05.2017 року не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах, в період фактичного припинення відносин та ведення спільного господарства з позивачем. Під час розгляду справи представник позивача посилався на те, що позивач згідно розписки від 20.06.2017 року (а.с.136 т.1) позичив у [PERSON] кошти в сумі 350000 грн. для придбання квартири в кооперативному житловому будинку по [ADDRESS] , на підтвердження чого надав відповідну розписку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив надання позивачу в позику коштів в сумі 350000 грн. Також зазначив, що [PERSON] кошти в сумі 400000 грн., з яких 350000 грн. позичені ним останньому кошти, були перераховані [PERSON] відповідачці у відділенні №1 АТ «ВТБ Банк». На підтвердження цього, представником позивача було надано квитанцію №515697 від 01.06.2017 року, оригінал якої оглянуто судом та копію долучено до справи (а.с.11 т.2), згідно якої [PERSON] на рахунок [PERSON] перераховано кошти в сумі 400000 грн. Поряд з цим, суд критично ставиться до показань вказаного свідка та представленої суду квитанції і не визнає їх належними та допустимими доказами, оскільки з розписки про отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в сумі 350000 грн. вбачається, що остання складена 20.06.2017 року. В той час, як квитанція №515697 за якою позивачем нібито перераховувались кошти відповідачці, у т.ч. 350000 грн. наданих в борг свідком [PERSON] , датована 01.06.2017 року, тобто до дати надання в позику коштів. Крім того, згідно отриманих відповідачкою довідок від 04.06.2019 року та 12.06.2019 року (а.с.20,22 т.2) вбачається, що [PERSON] не була клієнтом АТ «ВТБ Банк», поточний рахунок № [NUMBER] , що зазначений в квитанції №515697 від 01.06.2017 року, на ім`я [PERSON] не відкривався та операція через касу банку згідно вказаної квитанції від [PERSON] на користь [PERSON] не здійснювалась. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову щодо поділу спільних грошових коштів в сумі 1283850 грн., шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача компенсації його Ѕ частки від цих грошових коштів в сумі 641925 грн., за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 2024 грн. 15 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial