Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - кімнатою [ADDRESS] (гуртожиток «Васильок») та примусово зняти його з реєстраційного обліку. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що буд. [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності Васильківської міської ради. Кімната [ADDRESS] вказаного будинку яка на даний час мешканцями не приватизована і є комунальною власністю територіальної громади міста Василькова. Відповідач зареєстрований у вказаній кімнаті з 14.11.2007 р., однак більше року в ній не проживає, у зв`язку з чим втратив право користуватися вказаною квартирою. Ухвалою судді від 18.07.2019 р. було відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Відповідач, будучи повідомленим про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, до суду не з`явився, своїм правом подачі відзиву не скористався. Враховуючи обставини справи, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у спрощеному провадженні та на підставі статті 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Крім того, в силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі рішення Васильківської міської ради народних депутатів від 27 жовтня 1992 р. «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міської ради народних депутатів житловий будинок по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Васильківської міської ради (а.с.6). Відповідно до переліку об`єктів комунальної власності Васильківської міської ради у житловому будинку по [ADDRESS] , яка на даний час мешканцями не приватизована, а тому є комунальною власністю територіальної громади міста Василькова, в особі Васильківської міської ради. Відповідно до довідки №4355 від 23.05.2019 р., [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу робочої групи виконавчого комітету Васильківської міської ради від 09.12.2016 р №489 , 08.11.2016 р. було встановлено, що в кімнаті [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб, з них фактично проживає 4 особи, а саме : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Є діючий договір найму кімнати. Борги за комунальні послуги на момент обстеження відсутні, у зв`язку з чим робоча група рекомендує у судовому порядку зняти з місця реєстрації особу згідно акту обстеження від 08.11.2016 р. року № 46, що зареєстрована у кімнаті [ADDRESS] , але фактично не проживає, зокрема [PERSON] (а.с.8,11). Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 р. у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 р. у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 р. пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р.). Факт непроживання відповідача у спірному будинку підтверджується зібраними у справі доказами, у яких засвідчено ті факти, що відповідач не проживає у вказаному будинку, відсутність його особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують, що фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживають в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталися, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несуть, перешкод в користуванні їм ніхто не чинить,відтак останні втратили право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В силу наведеної норми позивач повинен звертатися до органу реєстрації з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії, суд не вбачає підстав. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України.

Outcome: partial