Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», третя особа: Первинна профспілкова організація «Незалежна профспілка працівників Пасажирського вагонного депо станції Одеса - Головна», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просив суд: - Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 357/ОС, табельний номер №2010, виданий 17 березня 2020 року начальником Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Сидоренко С.В. про припинення трудового договору (контракту) з провідником пасажирського вагону [PERSON] за п. 8 ст. 36 КЗпП України. - Поновити [PERSON] на роботі в Виробничому підрозділі Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» з дати звільнення 17 березня 2020 року на посаді провідника пасажирського вагону. - Стягнути з Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2020 року до дня поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 березня 2020 року начальником Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Сидоренко С.В. було видано наказ (розпорядження) № 357/ОС, табельний номер №2010, про припинення трудового договору (контракту) з провідником пасажирського вагону [PERSON] за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Проте, ні в оскарженому наказі ні в повідомленні про звільнення не зазначено які саме умови, передбачені трудовим договором (контрактом) №51 від 26.03.2009 року, стали підставою для його припинення та звільнення позивача. Позивачу не було повідомлено які саме положення трудового договору (контракту) №51 від 26.03.2009 року на думку відповідача порушено [PERSON] , та в чому саме вказане порушення виразилось. Позивачем не порушувались жодні положення трудового договору (контракту) №51 від 26.03.2009 року, чесно і сумлінно виконувались посадові обов`язки, дотримувались всі положення посадової інструкції. Крім того, відповідач звільнив [PERSON] за відсутності обґрунтованої згоди профспілкової організації (більш того, до видання наказу про припинення трудового договору була наявна відмова Первинної профспілкової організації «Незалежна профспілка працівників Пасажирського вагонного депо Одеса - Головна» у наданні згоди на звільнення [PERSON] ). До суду надійшов письмовий відзив відповідача на позов, в якому зазначає, що законодавством не передбачена обов`язковість зазначення у наказі конкретного порушення трудової дисципліни. Всі необхідні реквізити наказу були дотримані. Підставами для звільнення послугували наступні обставини. 25.02.2020 року проведено перевірку поїзду № 36, сполученням Одеса - Перемишль, з питань підготовки поїзду до рейсу, який перебував у парку відстою ст. Одеса - Мала. Під час перевірки у вагоні № 23/13942, у купе № 06 під місцями № № 61, 62 виявлено схованку у підлозі (неконструктивну порожнину), в якій знаходились цигарки в загальній кількості 100 блоків. У вагоні знаходились провідники [PERSON] , та [PERSON] , які здійснювали прибирання та підготовку до наступного рейсу. Однак, провідники не надали чіткого пояснення, як саме цигарки опинились у схованці і взагалі не змогли відповісти на питання стосовно наявності неконструктивної порожнини у вагоні. Також зазначено, що провідниками не виконані вимоги п. 2.4 «Інструкції провіднику пасажирських вагонів № ЦЛ-0038» в частині обов`язків провідника перед поїздкою здійснити огляд усіх місць вагона, де можуть бути сховані предмети або переховуватись люди, і при виявленні під час огляду сторонніх предметів або людей негайно доповісти начальнику поїзда. Начальником зазначеного поїзда (пасажирського) була [PERSON] . Також зазначено, що Первинною профспілковою організацією «Незалежна профспілка працівників Пасажирського вагонного депо Одеса - Головна» не було надано обґрунтованої відмови у наданні згоди на розірвання трудового контракту із позивачем. В судовому засіданні представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, якими сторони обґрунтовують свої пояснення, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03 березня 2020 року позивачу було вручено повідомлення № ПКВЧД-3-14/354 від 03 березня 2020 року, відповідно до якого їй було повідомлено про те, що у зв`язку з порушеннями нею, провідником пасажирського вагону, трудовий договір (контракт) №51 від 26.03.2009 року з нею буде розірвано, а вона звільнена на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. 17 березня 2020 року начальником Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Сидоренко С.В. було видано наказ (розпорядження) № 357/ОС, табельний номер №2010, про припинення трудового договору (контракту) з провідником пасажирського вагону [PERSON] за п. 8 ст. 36 КЗпП України. В тексті наказу № 357/ОС від 17 березня 2020 року зазначено, що підставою до його видання є умови контракту від 26.03.2009 року №51, п. 8 ст. 36 КЗпП України. У графі «Узгодження звільнення з профспілковою організацією» оскарженого наказу - відмітка узгодження звільнення з профспілкою відсутня. Із текстом оскарженого наказу № 357/ОС [PERSON] ознайомилась 17 березня 2020 року, про що нею було зроблено відповідну відмітку нижче тексту наказу разом із відміткою про непогодження з ним. Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У пункті 8 частини 1 статті 36 КЗпП України зазначається, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КзпП). В порушення наведених приписів, ні в оскарженому наказі, ні в повідомленні № ПКВЧД-3-14/354 від 03 березня 2020 року не зазначено які саме умови, передбачені трудовим договором (контрактом) №51 від 26.03.2009 року, стали підставою для його припинення та звільнення [PERSON] . Представником відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] порушила трудові обов`язки та умови, передбачені трудовим договором (контрактом) №51 від 26.03.2009 року. Щодо погодження звільнення позивача з профспілковим органом. Відповідач звертався до Первинної профспілкової організації «Незалежна профспілка працівників Пасажирського вагонного депо Одеса - Головна» за погодженням звільнення [PERSON] Первинною профспілковою організацією «Незалежна профспілка працівників Пасажирського вагонного депо Одеса - Головна» було надано відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] , оформлену протоколом № 273 від 13.03.2020 року засідання профспілкового комітету ПК ВЧД-3. Відмову у наданні згоди було обґрунтовано тим, що порушення, у якому відповідач звинуватив позивача, не підпадає під жоден пункт додаткових підстав припинення та розірвання контракту, які не передбачені чинним законодавством. Умовами трудового договору (контракту) №51 від 26.03.2009 року передбачено, що цей контракт припиняється: - після закінчення строку дії контракту; - за угодою сторін; - з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтями 40, 41 КЗпП України) та цим контрактом; - з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтею 39 КЗпП України) та цим контрактом; - з інших підстав, передбачених законодавством. В даному випадку має місце саме припинення трудового договору (контракту) з ініціативи роботодавця. Згідно статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Статтею 41 КЗпП України передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; 3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 4) перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи; 4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції»; 5) припинення повноважень посадових осіб. Власник або уповноважений ним орган з власної ініціативи зобов`язаний розірвати трудовий договір з посадовою особою в разі повторного порушення нею вимог законодавства у сфері ліцензування, з питань видачі документів дозвільного характеру або у сфері надання адміністративних послуг, передбачених статтями 166-10, 166-12, 188-44 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. В даному випадку відсутні будь-які, передбачені статтями 40 та 41 КЗпП України, підстави для припинення трудового договору (контракту) №51 від 26.03.2009 року. Крім того, статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КзпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Оскільки у зазначених вище нормах за їх змістом йдеться про профспілковий орган підприємства, установи, організації, профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо) можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації. Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Відтак, звільнення [PERSON] , відбулося із грубим порушенням приписів КЗпП України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 19, 36, 43, 55, 59, 124, 131-2 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Громадяни мають право на участь у професійних спілках з метою захисту своїх трудових і соціально-економічних прав та інтересів. Професійні спілки є громадськими організаціями, що об`єднують громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної діяльності. Професійні спілки утворюються без попереднього дозволу на основі вільного вибору їх членів. Усі професійні спілки мають рівні права. Обмеження щодо членства у професійних спілках встановлюються виключно цією Конституцією і законами України. Ніхто не може бути примушений до вступу в будь-яке об`єднання громадян чи обмежений у правах за належність чи неналежність до політичних партій або громадських організацій. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 51, п. 2 ч. 1 ст. 221, п. 2 ч. 1 ст. 232, ч. 1 ст. 233, ч.ч. 1, 2 ст. 235, ч. 3 ст. 241-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудові спори розглядаються: районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.ст. 2, 5, 10, ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 19, ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Діяльність профспілок будується на принципах законності та гласності. Інформація щодо їх статутних і програмних документів є загальнодоступною. Належність або неналежність до профспілок не тягне за собою будь-яких обмежень трудових, соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод громадян, гарантованих Конституцією України, іншими законами України. Забороняється будь-яке обмеження прав чи встановлення переваг при укладанні, зміні або припиненні трудового договору у зв`язку з належністю або неналежністю до профспілок чи певної профспілки, вступом до неї або виходом із неї. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про незаконність та безпідставність винесеного начальником Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Сидоренко С. В., наказу № 357/ОС від 17 березня 2020 року. За таких обставин, наявні достатні підстави для визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) № 357/ОС, табельний номер 2010, виданого 17 березня 2020 року начальником Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Сидоренко С.В. про припинення трудового договору (контракту) з начальником поїзда (пасажирського) [PERSON] за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Частиною 1 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відтак, вбачається наявність законних підстав для поновлення [PERSON] на посаді провідника пасажирського вагону Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» з дати звільнення, 17 березня 2020 року. Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Як вбачається з довідки про середній заробіток, виданої 30 серпня 2021 року виробничим підрозділом Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» середня заробітна плата за останні 2 місяці роботи [PERSON] склала 12620 гривень 65 копійок, відповідно середньогодинна заробітна плата склала 76 гривень 26 копійок. Тобто, середньоденний заробіток позивача, розрахований відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, становить 587,01 гривень. Відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 17 березня 2020 року по 17 листопада 2021 року (по день ухвалення рішення суду) становить 358663,11 грн. (триста п`ятдесят вісім тисяч шістсот шістдесят три гривні 11 копійок). Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Згідно п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді провідника пасажирського вагону Виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» та стягнення заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved