Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що 06 листопада 2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав у відповідача автомобіль Hyundai Accent, реєстраційний номер [NUMBER]. Того ж дня [PERSON] за вказаний автомобіль передав [PERSON] грошові кошти в сумі 90000 грн. (еквівалент 10900 дол.США), що підтверджується виданою ним розпискою. В зв'язку з браком коштів та вільного часу, [PERSON] домовився з [PERSON], що автомобіль з обліку в органах ДАІ він не знімає, а він не ставить. 06 листопада 2012 року [PERSON] на підставі усного договору доручення видав йому нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження та користування цим автомобілем. Договір доручення, на підставі якого видано вказану довіреність, є удаваним правочином, оскільки він вчинений для приховання іншого правочину: договору купівлі-продажу автомобіля Hyundai Accent, реєстраційний номер [NUMBER]. Таким чином, вважає що між ним та відповідачем фактично укладено договір купівлі-продажу автомобілю, в зв'язку з чим позивач вважає, що набув права власності на спірний автомобіль. 29 квітня 2017 року позивача зупинили працівники поліції, які повідомили, що автомобіль знаходиться в розшуку, за наявні борги відповідача [PERSON] перед третіми особами, внаслідок чого на автомобіль накладено арешт та поміщено на штрафмайданчик. Накладення арешту та вилучення автомобілю порушує права позивача як власника майна. З наведених підстав позивач просить суд визнати договір доручення від 06 листопада 2012 року, на підставі якого того ж дня [PERSON] видана довіреність на право розпорядження та користування спірним автомобілем, удаваним правочином з метою приховання договору купівлі-продажу, визнати за [PERSON] право власності на вказаний автомобіль. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з вказаних підстав. Відповідач, надав суду усні пояснення, позовні вимоги визнав частково, не заперечив того, що у вказаний спосіб сторони намагалися приховати правочин купівлі-продажу авто. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засідання належними документами встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК №965234, виданого 06 липня 2007 р. ВРЕР №1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області, легковий автомобіль Hyundai Accent, рік випуску 2008, колір зелений, тип легковий універсал, номер шасі KMHCM31CP9U123795, об'єм двигуна 1599, реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] Згідно письмової розписки від 06 листопада 2012 року, вбачається що в якості розрахунків за автомобіль [PERSON] передав грошові кошти в сумі 90000 гривень, що еквівалентно 10 900 доларів [PERSON], за проданий автомобіль Hyundai Accent, який [PERSON] передав Позивачу у той же день. Нотаріально посвідченою довіреністю від 06 листопада 2012 року [PERSON] на підставі усного договору доручення уповноважив [PERSON] бути його представником з правом користування та розпорядження належним йому автомобілем Hyundai Accent, рік випуску 2008, колір зелений, тип легковий універсал, номер шасі KMHCM31CP9U123795, об'єм двигуна 1599, реєстраційний номер [NUMBER]. При вирішені позовних вимог [PERSON] про визнання договору доручення від 06 листопада 2012 року, на підставі якого [PERSON] видана довіреність на право користування спірним автомобілем, удаваним правочином з метою приховання договору купівлі-продажу автомобілю, суд приймає до уваги таке. Згідно зі ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В судовому засіданні встановлено, що укладенням усного договору доручення від 06 листопада 2012 року, на підставі якого [PERSON] видана довіреність на право користування спірним автомобілем, сторони приховали вчинення договору купівлі-продажу автомобілю, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою. З огляду на положення ч.1 ст.207 ЦК України наявність письмових документів, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, підтверджують висновок суду про укладення сторонами у письмовій формі договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Згідно зі ч.2 ст.235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що усний договір доручення від 06 листопада 2012 року, на підставі якого [PERSON] видана позивачеві довіреність на право користування спірним автомобілем, є удаваним правочином з метою приховання вчинення договору купівлі-продажу спірного автомобілю. При вирішенні позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на автомобіль, суд виходить з такого. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 2012 року позивач уклав з відповідачем [PERSON] договір-купівлі продажу, за яким придбав у нього автомобіль Hyundai Accent, номер шасі KMHCM31CP9U123795, за 90000 гривень, що еквівалентно 10900 доларів США, та підтверджено письмовою розпискою, виданою продавцем. Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Системний аналіз вказаних положень цивільного законодавства дає можливість дійти висновку про те, що укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] чинний договір купівлі-продажу автомобілю є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. При цьому суд приймає до уваги, що автомобіль набуто позивачем в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 червня 2015 року у справі №6-100цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами. В судовому засіданні встановлено, що постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року про арешт майна та заборони його відчуження за ВП№46662244 в порядку примусового виконання виконавчого листа №335/12219/14-ц, виданого 22 січня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, на спірний автомобіль накладено арешт, тобто вже після вчинення позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, на момент укладання цієї угоди 06 листопада 2012 року автомобіль Hyundai Accent під арештом або забороною на відчуження не знаходився. Але відповідачем не визнається право власності позивача на зазначений автомобіль, що є підставою для захисту цього права в порядку ст.392 ЦК України та визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль. При цьому суд приймає до уваги, що договір купівлі-продажу транспортного засобу згідно чинного цивільного законодавства державній реєстрації не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що державній реєстрації підлягає транспортний засіб, а не право власності на транспортний засіб. Згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. №1388 з відповідними змінами, цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Таким чином, вказаним нормативно-правовим актом також передбачена державна реєстрація безпосередньо транспортного засобу, а не права власності на нього. Відповідно до ст.37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, тобто в установленому законом порядку обмежується право власності на транспортний засіб шляхом заборони права користування як складової права власності. Однак таке обмеження не може абсолютно позбавляти (не визнавати) право власності особи на майно.

Outcome: approved