Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Північтранс», працюючи на посаді водія. Виконуючи покладені на нього обов`язки, він керував закріпленим за ним транспортним засобом «РУТА 22», реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві приватної власності належить третій особі у справі [PERSON] та який на законних підставах був переданий у володіння та користування відповідачу у справі ПАТ «Північтранс» та використовувався для регулярних пасажирських перевезень в якості маршрутного таксі згідно з відповідною ліцензією. 26.02.2019 року о 09.00 год водій [PERSON] , виконуючи свої трудові обов`язки, керуючи транспортним засобом «Рута 22», державний номер [NUMBER] , по вул. Широківська в м. Кривому Розі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, виконуючи маневр повороту ліворуч завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, не переконався в тому, що його маневр буде безпечним і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та не надавши дорогу автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався з лівої сторони в попутному напрямку, та допустив з ним зіткнення. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, [PERSON] порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України. Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження №65/19 від 24.04.2019 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , складає 226932,76 грн. Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито, оскільки сплив трьох місячний строк давності накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ 5367005 страхова компанія сплатила позивачу страхове відшкодування в сумі 75622,10 грн. Невідшкодованою залишилася сума в 151310,66 грн. За таких обставин, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки в сумі 151310,66 грн, 50000,00 грн моральної шкоди, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2013,11 грн, 3000,00 за проведення експертного автотоварознавчого дослідження та 15000,00 грн за оплату послуг адвоката. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на відзив, який обгрунтовував тим, що при поданні позовної заяви позивачем не було надано жодного доказу, який би підтвердив перебування водія [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди в трудових відносинах з ПАТ «Північтранс» та виконання ним службових обов`язків. Відповідно до акту службового розслідування ДТП від 18.02.2020 встановлено, що 26.02.2019 транспортний засіб «РУТА 22», реєстраційний номер [NUMBER] , перебуваючи не на маршруті, транспортувався без відома керівництва ПАТ «Північтранс» по команді підприємця [PERSON] , водієм [PERSON] , який не має ніякого відношення до ПАТ «Північтранс». У зв`язку з чим, відповідач вважає, що ПАТ «Північтранс» є неналежним відповідачем, оскільки транспортний засіб вибув у користування відповідача з вини інших осіб, а на момент ДТП водій [PERSON] з відповідачем у трудових відносинах не перебував, трудові обов`язки не міг виконувати. Крім того, на момент ДТП транспортний засіб «РУТА 22», реєстраційний номер [NUMBER] , був застрахований в ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС», ліміт відповідальності якої становить 100000,00 грн, а тому, не зрозуміло з яких причин страхова компанія не виплатила всю суму матеріальної шкоди в межах страхової суми. Також, з вимогою про стягнення суми відновлювального ремонту, без урахування коефіцієнта фізичного зносу, позивач може звернутись до винної у ДТП особи лише за наявності документів, які підтвердять відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, якщо було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів. Разом з цим, на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано жодного належного доказу завдання даної шкоди, у чому вона полягає та як виражається. А тому, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Представник третьої особи приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом встановлено, що 26.02.2019 року о 09.00 год водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Рута 22», державний номер [NUMBER] , по вул. Широківська в м. Кривому Розі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, виконуючи маневр повороту ліворуч завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, не переконався в тому, що його маневр буде безпечним і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та не надавши дорогу автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався з лівої сторони в попутному напрямку, та допустив з ним зіткнення. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, [PERSON] порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником автомобіля «Рута 22», державний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Власником автомобіля марки «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито, оскільки сплив трьох місячний строк давності накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП. Постанова не оскаржена та набрала законної сили 29.07.2019. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 26.02.2019, відбулась з вини водія [PERSON] , внаслідок порушення ПДР України. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16. Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі, моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб, тощо). Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України щодо майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України щодо моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини 1 статті 1172 ЦК України та частиною 2 статті 1187 ЦК України. Положення частини 1 статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1187 ЦК України). У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Так, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі, моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року (справа № 759/4049/16-ц, провадження № 61-1505 св 18), постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року (справа №372/1789/17-ц, провадження № 61-29014св18). Таким чином, оскільки [PERSON] перебував з публічним акціонерним товариством «Північтранс» у трудових відносинах та в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, виконував свої трудові обов`язки, завдані збитки мають відшкодовуватися згідно зі ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, власником джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Посилання представника відповідача на те, що на момент ДТП водій [PERSON] з відповідачем у трудових відносинах не перебував, суд тлумачить як намагання уникнути відповідальності за дії свого робітника, оскільки матеріалами справи, з урахуванням всіх встановлених в судовому засіданні обставин, підтверджено наявність відповідних трудових відносин. Разом з цим, у статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування», страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. Відповідно до статті 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Аналогічні позиції висловлені в Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року справа № 490/5676/18, провадження № 61-11612св19 та Постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року справа № 756/2632/17 провадження № 61-12032св19. Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика в межах ліміту відповідальності страховика. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до пункту 22.1статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц, провадження № 61-20780св18. За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, у межах страхового ліміту на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, оскільки на відповідача можна покласти відповідальність лише у разі, якщо відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «РУТА 22», державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС». Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100000,00 грн, розмір франшизи - 2000,00 грн. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Про настання страхового випадку позивачем було повідомлено у відповідні страхові компанії. Страхова компанія винуватця ДТП - ПрАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС», провела огляд транспортного засобу позивача. За результатами огляду транспортного засобу позивача та за замовленням страхової компанії судовим експертом Рейнюком А.В. , було складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 24.04.2019 за №63/19, відповідно до якого: сума матеріальної шкоди, завданої автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , з ПДВ складає 89118,31 грн та без НДС - 77622,10 грн. Як вбачається з письмових матеріалів справи, на підставі заяви позивача про виплату страхового відшкодування та за результатами розгляду інших матеріалів справи, страховиком відповідальності відповідача ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» було прийнято рішення про визнання події ДТП страховим випадком та виплату страхового відшкодування в сумі 75622,10 гривень. Дане Рішення оформлене страховим актом №76718/1 від 02.09.2019 (а.с. 180). Розрахунок суми страхового відшкодування є додатком до страхового акту. 11.09.2019 приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС», на відшкодування матеріальної шкоди в зв`язку із ДПТ, виплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі 75622,10 грн (а.с. 29). Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №65/19 від 24.04.2019 (а.с. 15-27), який було складено на замовлення представника позивача - адвоката Левіта С.О., сума матеріальної шкоди, заподіяної в наслідок ДТП автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , складає 89606,25 грн, а сума відновлювального ремонту - 226932,76 грн. Разом з цим, як було встановлено в ході судового розгляду, позивачем, ні страховикові, ні до позовної заяви не надано документів, які б підтверджували факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. Зокрема, позивачем не надано акт виконаних робіт на ремонт автомобіля та документи підтверджуючі кому та в якому розмірі, позивач заплатив грошові кошти, відсутні квитанції щодо сплати отриманих послуг. А оскільки, позивачем не було здійснено відновлювального ремонту свого транспортного засобу після ДТП, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідача шкоди у розмірі вартості відновлювального ремонту. Отже, розмір завданих збитків 89606,25 грн не перевищує ліміт відповідальності страховика, а позивачем не надано доказів того, чи повідомляв він страхову компанію про незгоду з виплаченим розміром страхового відшкодування. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача до відповідача про відшкодування збитків, завданих ДТП, в розмірі 151310,66 грн, необхідних для відновлення автомобіля марки «Volkswagen Touareg», державний номер [NUMBER] , та витрат на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 3000,00 грн, оскільки цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу відповідача по справі, на час ДТП була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС», а розмір завданої позивачу шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, який визначений в розмірі 100000,00 грн, та тільки у разі недостатності ліміту відшкодування страхового відшкодування позивач набуває право на звернення з позовом про відшкодування завданої матеріальної шкоди до особи. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що позивач по справі не позбавлений права звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП до належного відповідача. Разом з цим, у відповідність до п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Пунктом 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. За таких обставин, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на його користь суму франшизи в розмірі 2000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом враховується характер і обсяг заподіяної дорожньо-транспортною пригодою шкоди. Пошкодження автомобіля дійсно негативно вплинули на спосіб життя позивача, а невирішеність питання викликає в нього моральні страждання. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що в результаті скоєння дорожньо-транспортної пригоди позивачу була спричинена матеріальна шкода, а також спричинені моральні переживання та страждання, суд вважає за можливе задовольнити частково позовні вимоги потерпілого в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 5000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, вказана сума є об`єктивною та достатньою для відшкодування моральної шкоди. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У зв`язку з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження, враховуючи пропорційність задоволених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з проведенням експертизи в сумі 104,10 грн. Частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 69,90 грн. Щодо вимог про стягнення витрат на оплату послуг адвоката, суд приходить до таких висновків. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи. При цьому, стаття 141 ЦПК України не передбачає можливості поновлення строку для подання заяви про розподіл судових витрат, оскільки визначає такий строк подією, яка неминуче має настати (закінчення судових дебатів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач на підтвердження надання адвокатом Левітом С.О. правничої допомоги надав договір-доручення про надання правової допомоги від 28.02.2019 (а.с. 30) та акт про прийняття-передачі наданих послуг від 12.12.2019 (а.с. 31), проте жодних відомостей про реальну оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, матеріали справи не містять, що свідчить про відсутність документального підтвердження вказаних витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог в цій частині.

Outcome: partial