Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. [INFO] року помер [PERSON] За життя ним складено заповіт, яким заповів на користь позивачки все своє майно. [PERSON] з 02.05.1980 року по день смерті проживав у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Ними у 1980 році був побудований житловий будинок [ADDRESS], а отже належав обом на праві спільної сумісної власності подружжя, по ? частці. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є: дружина: [PERSON], діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які спадщину не приймали. В свою чергу позивач прийняла спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом мотивуючи ненаданням документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно чи його частку. Просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право приватної власності на ? частку домоволодіння [ADDRESS]. Відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічний позов, яким просила суд встановити факт реєстрації 29.06.1980 року шлюбу між нею, [PERSON] та спадкодавцем [PERSON], який помер [INFO] року, по день його смерті та визнати за нею право приватної власності на ? частку вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами як спільне нажите майно подружжя, мотивуючи тим, що домоволодіння побудоване нею з чоловіком [PERSON], а отже їй належить ? частка як спільне майно подружжя, однак вона позбавлена можливості зареєструвати право власності на домоволодіння через відсутність правовстановлюючих документів та смертю чоловіка. Встановлення факту реєстрації шлюбу є обов'язковим, так як у свідоцтві про шлюб її прізвище вказане «[PERSON]», що відрізняється від її прізвища, зазначеного у паспорті, де в графі «Прізвище» зазначено «[PERSON]». Позивач на призначені судові засідання не з'явилась, однак від її імені діяв представник, який дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також не заперечував щодо задоволення зустрічного позову. Відповідач на призначені судові засідання не з'явилась, однак її його імені діяв представник, який дав пояснення аналогічні змісту зустрічної позовної заяви та просив зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, а також не заперечував щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які сторонами визнаються. [INFO] року [PERSON], у віці 61 років помер (а.с.10). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У випадку відсутності заповіту, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №30/2016 заведеної відносно спадкового майна останнього судом встановлено, за життя, 09.01.2016 року ним складено заповіт, зареєстрований в реєстрі за №20, яким на випадок своєї смерті заповів на користь позивача [PERSON], [INFO], все своє майно та все на що за законом буде мати право, який на час відкриття спадщини не змінений та не скасований. В свою чергу позивач прийняла спадщину шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний термін з часу відкриття спадщини, а отже відкрилась спадщина за заповітом на все належне майно спадкодавця. Спадкоємців які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні немає. Постановою приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Єнакаке Ю.А. №255/02-31 від 05.09.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] мотивуючи ненаданнями правовстановлюючих документів на домоволодіння, необхідних для вчинення нотаріальних дій (а.с.17). Постановою відповідного нотаріуса № 256/02-31 від 05.09.2016 року відповідачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на ? частку вказаного домоволодіння мотивуючи ненаданнями правовстановлюючих документів на домоволодіння, необхідних для вчинення нотаріальних дій (а.с.52). Як вбачається з прикладеної ксерокопії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.06.1980 року, 28.06.1980 року між [PERSON] та [PERSON], [INFO] зареєстрований шлюб Тернавською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області, про що складено актовий запис №10 (а.с.12). Необхідність встановлення факту реєстрації шлюбу відповідач обґрунтовує тим, що її відповідача у свідоцтві про шлюб, яке зазначене «[PERSON]», відрізняється від прізвища відповідача зазначене у її паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого 27.01.1997 року, яке зазначене «[PERSON]» (а.с.48), що потрібно відповідачу для оформлення права власності на ? частку нажитого майна подружжя після смерті чоловіка. Суд, даючи законну та правову оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень статті 293, 315 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. У частині першій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно із частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Факт реєстрації шлюбу між [PERSON], [INFO] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 29.06.1980 року, а також показами свідків [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, що відповідний шлюб був укладений саме між відповідачкою та спадкодавцем [PERSON], який помер [INFO] року. Також встановлено, що факт, про встановлення якого просить відповідач, має для неї юридичне значення, оскільки надає оформити право власності на спільне набуте майно подружжя, а саме на ? частку житлового будинку, що являється предметом спору. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог зустрічного позову про встановлення факту реєстрації шлюбу. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Як вбачається з Проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, Рішенням Герцаївської міської ради Глибоцького району Чернівецької області №95 від 02.10.1980 року, [PERSON] надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці п вул. Комсомольська, площею 0,07 кв.м.. На підставі даного рішення, [PERSON] виділено в натурі земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку площею 0,07 га, розташована в [ADDRESS] що підтверджується Актом виносу в натурі земельної ділянки. Також була затверджена Схема виносу земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. Забудовнику [PERSON] була надана земельна ділянка у безстрокове користування на праві особистої власності для будівництва житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору від 02.03.1989 року укладеного між забудовником та виконавчим комітетом Герцаївської міської ради, нотаріально посвідчений державним нотаріусом 03.02.1989 року, зареєстрованого в реєстрі за №285. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Пленум Верховного Суду України у п.9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили), доказів про реєстрацію домоволодіння [ADDRESS] суду надано не було. На даний час питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватися як об'єкт права власності - нерухоме майно. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 18 грудня 2013 року по справі 6-23339св13. Відповідно до п.п.6 п. 3.2. «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 р. ( остання редакція 29.01.2013 року), не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. З іншого боку, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року №443 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення», обов'язок громадян по введенню в експлуатацію новоствореного майна покладено на об'єкти будівництва, які побудовані після 05.08.1992 року і об'єкти нерухомості, що побудовані до цієї дати не потребують введення в експлуатацію. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, який є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. 22.07.2016 року на спірне домоволодіння, був складений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил та згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна не є самочинним, так як побудований до 05 серпня 1992 року. На період складання технічного паспорту, назва вулиці та номера будинку змінилися, та домоволодіння розташоване по [ADDRESS] Згідно даних технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літер «А» 1980 року забудови, загальною площею 68,10 кв.м., у т.ч. житловою площею 28,80 кв.м., та господарських будівель та споруд: сараїв літ. літ. «Б, В», навісу літ. «Г», убиральні літ. «Д», погрібу літ. «Пг», криниці №1, воріт №2, огорожі №3 (а.с.27-30). Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період побудови спадкового житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи, що спадкове майно побудоване під час проживання спадкодавця [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок належав обом на праві спільної сумісної власності подружжя, по ? частці, у зв'язку з чим до складу спадкового майна [PERSON] входить ? частка вищевказаного житлового будинку, яку за заповітом успадкувала позивачка. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Так як позивач позбавлена можливості оформити набуті спадкові права за заповітом на ? частку житлового будинку, а відповідач на ? частку домоволодіння як нажите майно подружжя, через відсутність правовстановлюючих документів необхідних для вчинення нотаріальних дій, а також відсутності державної реєстрації права власності на домоволодіння, позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом про визнання права власності підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved