Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що відповідно до наказу № 09-к від 23.01.2018 року він був звільнений з посади головного спеціаліста Черкаського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ у звязку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників, про що зроблено запис за № 14 у його трудовій книжці. Гроші, належні йому до виплати при звільненні, були перераховані відповідачем на його картковий рахунок 24.01.2018 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку Приватбанку від 05.05.2018 року. Він не погодився з сумою нарахованих та виплачених при звільненні грошових коштів, письмово повідомивши про це відповідача, який визнав свою помилку, що підтверджується його листом від 23.05.2018 року. У квітні 2018 року відділом фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління було зроблено перерахунок компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги і додатково нараховано кошти в сумі 321,30 грн. та 2,94 грн. відповідно, які було перераховано на його картковий рахунок 20.04.2018 року, що також підтверджується випискою із карткового рахунку Приватбанку від 05.05.2018 року. Зважаючи на те, що він був звільнений 23.01.2018 року, а остаточний розрахунок було проведено 20 квітня 2018 року, то затримка розрахунку при звільненні складає 60 робочих днів, у зв`язку з чим сума середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні складає 45655,80 грн., які він просить стягнути з відповідача на його користь. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи викладеними в позовній заяві обставинами, пояснивши суду, що відповідачем своєчасно не було проведено з ним розрахунку, а тому він просить стягнути з останнього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45655,80грн. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що позивача було звільнено з посади у зв`язку з скороченням штату, про що його було попереджено за два місяці. Повністю розрахунок було здійснено 26.12.2017 року, але 28.12.2017 року позивач приніс лікарняний, через що були внесені відповідні зміни до попереднього наказу і останнього було звільнено 23 січня цього року, при цьому позивачеві було нараховано 55591,29 грн. та виплачено кошти в сумі 44750,56 грн., що включали в себе заробітну плату, премію, надбавки, премію до свята, вихідну допомогу при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку та індексацію. Однак після звернення [PERSON] в квітні цього року було виявлено помилку в розрахунку при оплаті лікарняних і донараховано позивачу кошти в сумі 729,12грн. та виплачено 20.04.2018 року 586,94 грн. А тому вони вважають, що порівняно з сумою виплаченої позивачу заробітної плати частка недоплати є мізерною, до того ж виплачена відразу після виявлення розрахункової помилки. Оскільки порушень законодавства про працю з їх сторони не було, то просить відмовити в задоволенні позову. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних встановлених обставин. Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А ч. 7 ст. 81 ЦПК України також передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з наказу Черкаського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області № 09-к від 23.01.2018 року, позивача звільнено з посади головного спеціаліста Черкаського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ у звязку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників. Дані обставини підтверджуються також записом № 14 у його трудовій книжці. У квітні 2018 року відділом фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління за заявою позивача останньому було зроблено перерахунок компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги і додатково нараховано кошти в сумі 321,30 грн. та в сумі 2,94 грн. відповідно, які було перераховано на його картковий рахунок 20.04.2018 року, що підтверджується випискою із карткового рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» позивача від 05.05.2018 року. Судячи з довідки № 05-01-28-1562, виданої 17.07.2018 року Черкаським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, [PERSON] за 2 місяці перед звільненням (листопад-грудень 2017 року) нараховано заробітну плату в розмірі 52129,01 грн. А відповідно до довідки № 05-01-27-2166 від 09.10.2018 року, виданої Черкаським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за 2 місяці перед звільненням (листопад-грудень 2017 року) становить 15617,38 грн., де середньоденна заробітна плата склала 760,93 грн., що узгоджується з наданим позивачем розрахунком. Згідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117\~КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У відповідності з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, у справі № 1-5/2012, положення ч. 1 ст. 233\~Кодексу законів про працю Україниу щодо взаємозв'язку з положеннями ст., ст.116, 117, 237-1\~КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 року № 1 1535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», а також виходячи з середньоденної заробітної плати працівника та кількості робочих днів в цьому періоді, починаючи з 24 січня 2018 року і до 19 квітня 2018 року, загальна кількість днів затримки розрахунку складає 60 днів. Таким чином, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості за весь час затримки розрахунку при звільненні, який становить 45655 грн. 80 коп. (60 днів х 760,93 грн.). Разом з тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у\~справі\~за\~№ 6-113цс16, який є обовязковим для всіх судів України,\~суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Виходячи з цього, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. З врахуванням вище викладеного, при розгляді даної справи суд бере до уваги такі істотні обставини як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.\~ Так, відповідно до розрахункового листа за квітень 2018 року, позивачу було донараховано недоплачену при звільненні суму в розмірі 729,12 грн. Беручи до уваги, що середньомісячна заробітна плата позивача складала 15617,38 грн., всього йому було нараховано 55591,29 грн. та виплачено при звільненні 44750,56 грн., а недоплачена сума становить лише 729,12 грн., то суд, беручи до уваги неістотність цієї суми відносно розміру його заробітку, вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. Оскільки розмір середньої заробітної плати позивача становив 15617,38 грн., сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складала 729,12 грн., що становить 4,56% від заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки становить 45655,80 грн., то враховуючи принцип справедливості та співмірності з відповідача підлягають стягненню кошти в сумі 2081 грн. 90 коп. (4,56% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто 45655,80 х4,56%:100=2081,90 грн.), у звязку з чим, на думку суду, позов слід задовольнити частково. Крім того відповідно до ст. 141 ЦПК України\~суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн., не вважаючи необхідним зменшити розмір пропорційно задоволеній сумі позову, оскільки, виходячи з вимог п/п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою судовий збір підлягає сплаті не менше, ніж в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та,

Outcome: partial