Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , з вимогою визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Харківську міську раду зняти з реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які фактично в ній не проживають, з реєстраційного обліку не знялися, комунальні послуги не сплачують, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 29.11.2019 року провадження у справі призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, відзиву не подали. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі договору дарування № 2-570 від 12.02.2002 року, позивач є власником будинку [ADDRESS] , Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, зміст якої передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідачі без поважних причин більше ніж рік не проживають за місце їх реєстрації. Так, позивач вказує на те, що відповідачі не проживають у спірному будинку, за комунальні послуги не сплачують. При цьому, позивач посилається на наявний в матеріалах справи акт від 02.12.2019 року про фактичне проживання громадян за адресою [ADDRESS] підписаний [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому вказані особи зазначають, що відповідачі у будинку не проживають. Між тим, вказаний акт не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідачів за місцем їх реєстрації та відсутність поважної причини такого непроживання. Слід зазначити, що акт необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем. Крім того, позивачем надано копію заяви [PERSON] від 24.06.2015 року на адресу ТОВ «Харків екоресурс» про те, що за адресою [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON] . Однак будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідачів у вищезазначеному будинку протягом відповідного строку без поважних причин суду надано не було, позивач не скористався наданими йому правами заявляти клопотання, в тому числі про допит свідків. Крім того, відповідно до відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , не зареєстрований. Доводи позивача щодо несплати відповідачами витрат на комунальні послуги не є підставою для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житлом, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідачів про стягнення таких витрат. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на положення вказаних статей ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed