Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі - 35803,19 грн., та судові витрати у розмірі 1378 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено наступне. 03.03.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір б/н, відповідно до умов якого позивач (Банк) надавав, а відповідач отримував кошти у розмірі 18000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок № [NUMBER]. Умовою надання такого кредиту була вимога про його погашення Позичальником у строк, визначений умовами вищевказаної угоди, у разі непогашення у вказаний строк - майнова відповідальність, визначена Договором. Відповідач у строк, вказаний у даній угоді, умови Договору б/н від 03.03.2010 року у повному обсязі не виконав, станом на час розгляду справи у суді наявна заборгованість в сумі 35803.19 грн.; крім того, підлягають відшкодуванню витрати зі сплати судового збору позивачем в сумі 1378.00 грн. Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом та судових витрат - підлягають задоволенню. Представник позивача в судове засідання, призначене на 17.01.2017 року свого представника не направив, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розписками в матеріалах справи, просив слухати справу без участі його представника та проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 52). В судові засідання, призначені на 22.12.2016 року та 17.01.2017 року, відповідач не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлення про причини неявки, визнані судом поважними, до суду не надав. При цьому, до суду надав письмові заперечення, у яких з посиланням на правові висновки, викладені у Постанові ВСУ від 13.05.2015 року по справі № 6-71цс15, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Окрім цього вказував, що стосовно відповідача з боку невідомої особи мало місце вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, внаслідок чого з особистої картки [PERSON] були зняті грошові кошти у розмірі 12610.00 грн. Заборгованість в сумі 35803.19 грн., яка є предметом судового розгляду у даній справі, є похідною від предмету кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, потерпілою від якого і є відповідач (а.с. 74-76). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати свідків або сторін відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є юридичною особою, що підтверджується копією довідки з ЄДРПОУ (а.с. 48) та має банківську ліцензію НБУ України за № 22 про право надання банківських послуг, визначених ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с. 50). Згідно зі статутом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», вказана фінансова установа є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 51). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи судом встановлено, що 03.03.2010 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про надання банківського кредиту, на реалізацію якої 03.03.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір б/н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (18000,00 грн.) у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 10). Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п.п. 3.4. Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За таких умов, суд приходить до висновку, що кредитний договір б/н від 03.03.2010 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] є договором про надання споживчого кредиту. Сума кредиту у розмірі 18000,00 грн., була перерахована на відповідний картковий рахунок № [NUMBER]. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає iз суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до cт. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З договору б/н від 03.03.2010 року судом встановлено, що його погашення Позичальником, мало відбутись у встановлений сторонами угоди строк. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Між тим відповідач, в порушення умов договору, зобов'язання за кредитним договором за поточними платежами не виконав, в зв'язку з чим, станом на станом на 24.10.2016 року, утворилась заборгованість за кредитом в сумі 35803.19 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 6-8). Стосовно посилань відповідача на правові висновки, викладені у Постанові ВСУ від 13.05.2015 року по справі № 6-71цс15 щодо застосування норм права, викладених у його постанові, суд зазначає наступне. Правовою позицією Верховного Суду України в справі № 6-71цс15 визначено, що «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (далі - Положення) банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину [PERSON] як підставу цивільно-правової відповідальності». При цьому, відповідно до фактичних обставин вищевказаної справи, судами встановлено, що «17 вересня 2012 року з платіжної картки позивача, виданої ПАТ «КБ «Партнер-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Міський комерційний банк», у м. Бангкок Королівства Таїланд було знято грошові кошти у розмірі 2417,88 доларів США, про що йому стало відомо з смс-повідомлень. У момент зняття вказаних коштів він перебував в Україні, сам кошти зі своєї картки не знімав та не уповноважував будь-яких осіб вчиняти такі дії… 18 вересня 2012 року позивач звернувся до відповідача із заявою про блокування та видачу нової картки, а також подав заяву про незгоду з транзакцією і просив про повернення йому коштів… Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що операції щодо зняття з платіжної картки позивача спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов'язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми». У той же час, у письмових запереченнях відповідач вказує, що 17.02.2015 року на її мобільний телефон надійшов телефонний дзвінок з боку невідомої особи, яка представилась працівником банку та в результаті бесіди з [PERSON] вказана особа дізналась про належність їй карткового рахунку № [NUMBER]. Одразу після цього, на мобільний телефон [PERSON] надійшло смс-повідомлення про зняття з належної їй картки грошових коштів у розмірі 12610.00 грн. Як вказує відповідач, мало місце вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, внаслідок чого [PERSON] завдано шкоду у розмірі 12610.00 грн. (а.с. 74-76). При цьому, з доданих до письмових заперечень документів судом встановлено, що відповідно до витягу ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.03.2015 року за № 1712437, за картковим рахунком № [NUMBER], гроші у розмірі 12610.00 грн. були переведені на інший рахунок 17.02.2015 року (а.с. 77). Повідомлення про вказану подію у вигляді заяви до ПАТ КБ «ПриватБанк» було надіслано відповідачем 18.03.2015 року та доставлено адресату 19.03.2015 року, що підтверджується копією заяви та повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 78). Звернення до правоохоронних органів у вигляді заяви про вчинення злочину з боку [PERSON] мало місце 11.03.2015 року, що підтверджується копією заяви (а.с. 87), а до ЄРДР вказане повідомлення про злочин внесено 12.03.2015 року та розпочато кримінальне провадження № 12015220240000158 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 86). Як вказано вище, відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Судом встановлено, що в порушення пунктів 6.7, 6.8 Положення відповідач (користувач) невідкладно не повідомив банк про платіжні операції, що ним не виконувалися, хоча як вказано у його запереченнях, про факт такої операції був обізнаний 17.02.2015 року з смс-повідомлення про зняття з належної їй картки грошових коштів у розмірі 12610.00 грн. Окрім цього, даний випадок відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя підпадає під ситуацію, коли користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, відповідачем в порушення п.п. 1.1.2.1.2., 1.1.2.1.3., 1.1.2.1.12., 1.1.2.1.13., 1.1.2.1.21., 2.1.2.9.5. Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, було повідомлено третій особі контрольну інформацію, що стосувалась її карткового рахунку; при цьому, про випадок несанкціонованого використання картки банк не був невідкладно повідомлений про платіжні операції, що держателем не виконувалися тощо. Враховуючи викладене, згідно з п.п. 2.1.2.9.10., 2.1.2.9.11. Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач несе відповідальність за всі операції з картою, вчинені до повідомлення Банку про втрату контрольної інформації, яка стала відома третім особам. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи, що фактичні обставини справи Коломацького районного суду Харківської області за цивільним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості істотно відрізняються від фактичних обставин справи, які викладені у Постанові ВСУ від 13.05.2015 року по справі № 6-71цс15, на яку посилається відповідач як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд приходить до висновку про можливість відступлення від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України, з наведенням відповідних вищевикладених мотивів. Стосовно посилань відповідача, що з боку невідомої особи мало місце вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, внаслідок чого з особистої картки [PERSON] були зняті грошові кошти у розмірі 12610.00 грн., а заборгованість в сумі 35803.19 грн., яка є предметом судового розгляду у даній справі, є похідною від предмету кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, потерпілою від якого і є відповідач, суд зазначає наступне. Як було вказано вище, [PERSON] звернулась до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину 11.03.2015 року, що підтверджується копією заяви (а.с. 87), до ЄРДР вказане повідомлення про злочин внесено 12.03.2015 року та розпочато кримінальне провадження № 12015220240000158 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 86). Відповідно до листів начальника Валківського РВ ГУМВСУ в Харківській області від 10.04.2015 року та 29.04.2015 року, надісланих у відповідь на звернення [PERSON] вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015220240000158 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України триває (а.с. 88, 89). При цьому, приписами ч. 1 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Таким чином, відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої [PERSON] з боку невідомої особи, може бути засобом захисту прав потерпілого під час розгляду кримінального провадження № 12015220240000158 в порядку ч. 1 ст. 128 КПК України та виходить за межі наявних договірних зобов'язань між позивачем та відповідачем. Згідно з практикою Суду концепція «майна» не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява № 42527/98, п. 83, ЕСПЛ 2001-VIII). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, враховуючи, що позивач та відповідач перебували у договірних відносинах, а відповідач, в порушення вимог угоди, взятих на себе зобов'язань за договором б/н від 03.03.2010 року належним чином не виконав, тобто порушив права позивача на ефективне володіння правом на власність, цивільний позов про стягнення з відповідача суми заборгованості за вищевказаним договором, підлягає задоволенню у повному обсязі. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з чим відповідач повинен відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved