Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до Сквирського районного суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі від якого у них [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням Сквирського районного суду київської області від 15.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання, син [PERSON] виявив бажання залишитися проживати з позивачем, відповідно до ухвали Сквирського районного суду Київської області від 30.05.2012 року місцем проживання сина [PERSON] визначено разом з позивачем, а сина [PERSON] з відповідачкою. З 09.02.2014 року син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком [PERSON], відповідачка [PERSON] не заперечувала проти бажання сина. Близько півроку відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків, щодо дітей, не займається ні вихованням, ні утриманням дітей, а тому [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач до судового засідданя не зявився, надав до канцелярії суду заяву, якою свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а судове засідання провести без його участі та фіксування судового засідання, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник Сквирської міської ради письмово повідомили про розгляд справи в їх відсутность, не заперечує проти задоволення позову. У зв'язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Через повторну неявку відповідача у судове засідання, враховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі від якого у них [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням Сквирського районного суду київської області від 15.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання, син [PERSON] виявив бажання залишитися проживати з позивачем, відповідно до ухвали Сквирського районного суду Київської області від 30.05.2012 року місцем проживання сина [PERSON] визначено разом з позивачем, а сина [PERSON] з відповідачкою. З 09.02.2014 року син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком [PERSON], відповідачка [PERSON] не заперечувала проти бажання сина. Близько півроку відповідачка [PERSON] самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків, щодо дітей, не займається ні вихованням, ні утриманням дітей, а тому [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно з вимогами ч.ч.2,3,4 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Згідно положень абз. 2 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Згідно положень п. 15 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У пункті 16 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення: не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками, все це є ознаками ухилення від виконання батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно ст. ст.150,157 СК України,батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У відповідності зі ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей. Відповідно акту складеного жителями буд [ADDRESS] судом вбачається, що діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають з батьком [PERSON], без матері [PERSON], також цей факт підтверджується довідкою №209 від 17.05.2016 року виданою Сквирською загальноосвітньою школою 1-3 ступенів №2, в даній довідці зазначено, що мати [PERSON], вихованням дитини не займається, не цікавиться навчальними досягненнями та успіхами дитини, за останній рік до школи не приходила. Згідно висновку комісії органу опіки та піклування виконавчого комітету Сквирської міської ради області №20 від 27.10.2017 року позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] є доцільним. Позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки. Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.. 150 СК України. З'ясувавши обставини справи, характер ставлення матері до дитини, суд прийшов до висновку, що відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків відмовляється, нехтує ними, реально маючи можливість виконати їх, не утримує сина, не виховує його, не спілкується і не вживає активних дій для спілкування, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров'ям та його життям, тому в найвищих інтересах дитини, для захисту її прав [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав.

Outcome: approved