Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому (після уточнення позовних вимог) просив: Поділити майно, придбане під час шлюбу, ним та відповідачем [PERSON] , стягнувши з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію 60000 гривень. Припинити за [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири будинку [ADDRESS] загальна площа якої складає 56,4 кв.м. житлова 39,9 кв.м. набута ним у власність на підставі свідоцтва про право власності №Дз-59 від 20.01.2009 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/5 частину квартири [ADDRESS] , загальна площа якої складає 56,4 кв.м. житлова 39,9 к розмірі 60000 грн. Визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , загальна площа якої складає 56,4 кв.м. житлова 39,9 кв.м., яка належала [PERSON] , Припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 60000 грн., як компенсацію по поділу майна подружжя та припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 60000 грн, як компенсацію за 1/5 частину квартири [ADDRESS] у зв`язку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. На підтвердження своїх вимог показав, що 28 січня 2005 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Перебуваючи в шлюбі вони з відповідачем вели сумісне господарство, мали взаємні права та обов`язки до листопада 2015 року. 16 серпня 2016 року шлюб був розірваний, однак фактичні шлюбні відносини припинилися ще в 2015 році, чоловік забрав з квартири свої речі та виїхав проживати на дачу, яка знаходиться в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу, де й живе по теперішній час. Під час сумісного проживання вони за спільні кошти, придбали: - 11 серпня 2014 року, за 20000 гривень ними був придбаний гараж, який знаходиться у дворі будинку [ADDRESS] . Факт купівлі гаражу підтверджується відповідною розпискою від продавців. - 22 березня 2015 року, ними за 4000 доларів США, куплено дачну ділянку № [NUMBER] , з дачним будинком в дачному кооперативі «Автомобіліст», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується довідкою з кооперативу. Згідно ст.ст.60,69,70,71 СК України, ст.ст.368,372 ЦК України вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя, просить розділити. Заявлений зустрічний позов визнає частково. У зв`язку з тим, що [PERSON] просить суд позбавити його права власності на 1/5 частини квартири, стягнувши на його користь з [PERSON] , компенсацію на вказану частину в розмірі 64800 грн., вважає, що при такому рішенні спору право власності на вказану квартиру переходить до особи, яка повинна сплатити грошові кошти за частину квартири, а саме до [PERSON] , позивача за первинним позовом. У зв`язку з викладеним вважає за можливе зарахувати зустрічні однорідні позовні вимоги за даним позовом та зустрічним позовом про стягнення грошової компенсації за 1/5 частину квартири. Відповідач за первинним позовом позовні вимоги не визнав, заявив зустрічний позов про стягнення грошової компенсації за 1/5 частину квартири. В обґрунтування своєї позиції вказав, що спірний гараж є самовільною будівлею. Предметом розподілу в суді не може бути самовільно зведений гараж оскільки він є виключеним з цивільного обороту. Позовна вимога щодо розподілу самовільно збудованого гаражу не підлягає задоволенню оскільки позивачем не надано права власності на цю річ. Тому просить відмовити в задоволені цієї частини позову. Крім того, дачна ділянка з дачним будиночком не є спільним сумісним майном з тих підстав що ніколи не планувалася її купівля за сумісні кошти. З самого початку позивач планував купити дачну ділянку за свої особисті кошти які він отримав від реалізації спадкового майна. [INFO] померла його мати [PERSON] , Після смерті матері [PERSON] залишився в спадок будинок [ADDRESS] . Вказаний будинок був успадкований сином [PERSON] , разом з його племінницями ( дітьми мого померлого брата ). Отриману спадщину спадкоємці 23 липня 2009 року продали. Отримавши кошти за будинок відповідач за первісним позовом [PERSON] передав частку коштів своїм племінницям [PERSON] та [PERSON] , про що надано суду розписку. Решта коштів що в нього залишилася приніс додому та заявив що на ці кошти купить дачну ділянку з будиночком в місті Кривому Розі, як пам`ять про його батьків, проти чого [PERSON] не заперечувала. Одного разу відповідач виявив що гроші з дому пропали. Як виявилося, позивач за первинним позовом передала їх своїй матері для погашення нею боргу. Таким чином спадковими грошима [PERSON] мав намір розпорядитися на придбання дачної ділянки, а фактично позивачка [PERSON] розпорядилася проти його волі його особистими коштами. 26 жовтня 2014 року [PERSON] взяв гроші в борг у громадянина [PERSON] в сумі 4000 доларів США для придбання дачної ділянки. Борг планував віддати на протязі року. 28 жовтня 2014 року [PERSON] отримує 3000 доларів США від [PERSON] за дачну ділянку 28 жовтня 2014 року [PERSON] пише заяву про переоформлення дачної ділянки 48 з нього на [PERSON] (заява) 22.03.2015 року зробили огляд будинку та його вміст, виявляться що з будиночку вивезено частину майна про яке домовлялися. Оскільки було вивезено частину майна домовилися про зменшення ціни дачної ділянки, сплатив тільки 500 доларів США про що є розписка. 22.03.2015 року [PERSON] отримує 500 доларів США від [PERSON] . Отже дачна ділянка була куплена за 3500 доларів США. А не за 4000 тисячі доларів США, як про це пише позивачка. Після припинення спільного проживання він не зміг віддавати кошти та утримувати вказану дачу, а тому через 6 місяців після припинення сумісного проживання остаточно упевнившись що борг за дачну ділянку він не в змозі віддати, судячи з його доходів та витрат на утримання житла [PERSON] в якості компенсації боргу запропонував [PERSON] отримати від мене дачну ділянку куплену за його гроші. 30.04.2016 року розписка [PERSON] про те що в якості боргу в сумі 4000 доларів США отриманих 26 жовтня 2014 року отримав дачну ділянку. 30.04.2016 року я [PERSON] написав заяву до кооперативу про переоформлення дачі на ім`я [PERSON] . Таким чином, вказана земельна ділянка з будиночком не була придбана за спільні кошти подружжя та на даний час вибула з володіння у зв`язку з передачею її в рахунок погашення боргу на її придбання. На обґрунтування позиції за зустрічним позовом показав, що перебуваючи в шлюбі, сторони та члени їх сім`ї проживали в квартирі [ADDRESS] , яку приватизували, отримавши свідоцтво №Дз-59 про право власності на житло видане 20.01.2009 року органом приватизації Управлінням житлово-коммунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради. Усього у приватизації брало участь 5 осіб. Таким чином, вказана квартира у відповідності до ст. 356 Цивільного кодексу України є приватною спільною частковою власністю в якій йому належить 1/5 частка, а відповідачам 4/5 частки. Фактично квартирою володіють і користуються тільки відповідачі. При припиненні подружніх стосунків, позивач був виставлений з вказаної квартири проти його волі. Вважає, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] , на сьогоднішній день 1 складає 324000 гривень що еквівалентно 12000 доларів США. Відповідно ринкова вартість 1/5 частини зазначеної квартири складає 64800 гривень. У зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідачів на його користь грошову компенсацію за 1/5 частку квартири розмірі 64800 гривень та судовий збір у сумі 648 грн. та визнати за відповідачами право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] та припинити його, позивача, право власності на 1/5 частини квартири вказаної квартири з дня отримання компенсації. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши у повному обсязі документа та докази, що маються в матеріалах справи, доходить наступних висновків: Як видно з пояснень сторін в судовому засіданні, фактично не оспорюються обставини та факти стосовно зустрічного позову щодо обставин та підстав виникнення права спільної власності сторін на вказану квартиру, що є предметом зустрічного позову. Відповідачем (за зустрічним позовом) позовні вимоги фактично не оспорюються та визнаються. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (…). Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактично, сторона відповідача за зустрічним позовом не згодна лише з фактичною вартістю квартири, зазначеною позивачем, та з визнанням права власності на спірну 1/5 частки квартири за усіма іншими її мешканцями. При цьому, належних доказів в обґрунтування своєї позиції щодо вартості квартири відповідач (за зустрічним позовом) не довів, у зв`язку з чим суд вважає його позицію з даного приводу необґрунтованою. За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити зустрічний позов. Стосовно первинного позову, при вирішенні позовних вимог суд виходить з наступного: Як видно з матеріалів справи та пояснень учасників процесу, фактично сторонами не заперечується сам по собі факт придбання під час шлюбу як гаражу, так і дачної ділянки з будинком. За таких обставин, суд, відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, визнає вказані факти такими, що не потребують доказування. Водночас, відповідач за первинним позовом вважає, що гараж не може бути визнаний спільним сумісним майном, оскільки він є об`єктом самочинного будівництва, і, отже, виключений з цивільного обороту. При цьому, суд не погоджується з позицією відповідача з наступних підстав: Відповідно до ст.178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. За таких обставин, Цивільним кодексом України прямо визначено, що об`єкти, які вилучені з цивільного обороту або обмежені у ньому прямо встановлюються Законом. До таких об`єктів, зокрема, можуть належати холодна чи вогнепальна зброя, боєприпаси, вибухові, отруйні, радіоактивні чи сильнодіючі речовини, тощо. При цьому, суд доходить до висновку, що побутовий гараж за своєю природою з усією очевидністю не може бути віднесений до об`єкту цивільного права, що обмежений чи виключений з цивільного обороту, оскільки такі обмеження не передбачені жодними законами, як того вимагає ч.2 ст.178 ЦК України. Суд не спростовує твердження законодавства щодо необхідності державної реєстрації об`єктів нерухомості, однак відзначає, що вказана необхідність жодним чином не означає обмеження вільного цивільного обороту вказаної речі. Крім того, така позиція відповідача протирічить його ж позиції згідно того, що раніше вказаний гараж дійсно був придбаний ними, як подружжям, і, отже, щодо нього було вчинено дію з цивільного обороту у вигляді фактичного укладення договору купівлі-продажу. За таких обставин суд доходить до висновку про те, що вищевказаний гараж, як предмет позову, є спільним майном подружжя, придбаним під час шлюбу. Крім того, відповідач (за первинним позовом) вважає, що дачний будиночок та земельна ділянка не були майном, придбаним на спільні кошти подружжя, а є майном, яке він планував придбати за власні, успадковані кошти, але у зв`язку з самовільними діями колишньої дружини (позивача) він ці грошові кошти втратив та придбав вищевказане майно за рахунок отримання грошей у борг ним особисто. Оцінюючи позицію відповідача з даного питання, суд виходить з наступного. Як видно з пояснень, наданих відповідачем в судовому засіданні та у дебатах, грошові кошти, які він отримав у спадок та які він планував витратити на придбання дачної ділянки з будиночком, були отримані ним 23.07.2009 року, тобто за 6 років до дати реального придбання вищевказаного майна. Суд вважає загальновідомим та не потребуючим доказування факт того, що дачний будиночок та земельна ділянка до нього не є виключним, рідкісним видом майна, яке потребує такого довгого підшукання та вибору для придбання. За таких обставин, суд доходить до висновку, що у стороннього поінформованого розсудливого спостерігача у справі виникли б розумні та обґрунтовані сумніви щодо того, що вказані грошові кошти відповідача дійсно зберігалися в родині протягом 6 років саме для того, щоб здійснити придбання такого майна в подальшому. Жодних причин, які перешкоджали б відповідачу придбати вказане майно раніше, ніж через 6 років після отримання коштів, відповідачем не зазначено. Інших доказів на підтвердження вказаної позиції відповідачем не надано. Таким чином, суд доходить до висновку про недоведеність позиції відповідача щодо наміру на придбання вищевказаного майна за власні кошти поза розумними сумнівами, і, отже, критично відноситься до даної позиції відповідача. Крім того, як зазначає сам відповідач, грошові кошти для придбання дачного будиночку та земельної ділянки у борг ним було взято під час шлюбу. Вказане не спростовується жодними доказами, дослідженими судом у справі та не заперечується позивачем. Згідно ч.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Жодних даних щодо звернення сторін до суду з позовом про укладання договору позики на придбання вказаного майна чи самого договору купівлі-продажу вказаного майна суду не надано. За таких обставин, суд доходить до висновку про те, що дачна ділянку № [NUMBER] , з дачним будинком в дачному кооперативі «Автомобіліст», придбана 22 березня 2015 року, також придбана у шлюбі, в результаті фактичного укладання договорів позики та купівлі-продажу за згоди іншого з подружжя (згідно презумпції ч.2 ст.65 СК України), і, отже, вказане майно також є спільним майном подружжя, придбаним під час шлюбу. Крім того, суд критично сприймає пояснення відповідача щодо вибуття з його власності вказаного майна у зв`язку з його відчуженням, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту відчуження (договору купівлі-продажу, показань свідків, тощо), і, крім того, відповідач, як встановлено з матеріалів провадження та пояснень позивача, свідків, продовжує проживати у вказаному будинку. Вищевказані обставини підтверджуються показаннями учасників справи - сторін, їх представників, свідків, тощо, а також документами та матеріалами справи. Отже, з урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що дачна ділянку № [NUMBER] , з дачним будинком в дачному кооперативі «Автомобіліст», придбана 22 березня 2015 року та гараж, який знаходиться у дворі будинку [ADDRESS] , придбаний 11 серпня 2014 рокує спільним майном подружжя, придбаним за спільні кошти, з урахуванням презумпції ч.2 ст.65 СК України, під час шлюбу, за спільні кошти подружжя. Вирішуючи питання про розділ спільного майна подружжя, суд виходить з наступного: Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічно, згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно до п.2 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відмови власника від права власності. Відповідно до ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. Згідно до ст. 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування вказаних зустрічних вимог, не підпадають під дію ст. 602 ЦК України, відповідно до якої не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом. Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: partial