Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме кватири [ADDRESS] , яка належить позивачу, накладений реєстратором Перщою Київською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення № 30/12423 від 19.09.1998, виданого Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.04.1992, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 1с-613, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 19.09.1998 Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві було зареєстроване обтяження вищевказаної квартири за заявою позивача через спробу шахрайських дій відносно належного їй нерухомого майна. При зверненні позивача до Шевченківського УП ГУ НР у м. Києві щодо зняття арешту з належній позивачу квартири, останньому було повідомлено, що відомостей щодо арешту чи відкриття кримінальної справи в Шевченківському управлінні за 1998 рік щодо належної позивачу квартири немає. Реєстратор відмовив позивачу у знятті арешту з квартири, у зв`язку із відсутністю необхідних документів, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд слухати справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачи в судове засідання своїх представників не направили, відзив на позовну заяву не подавали, причини неявки в судове засідання суд не повідомили, про час, місце та дату слухання справи повідомлялись належним чаном. Враховуючи, що позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.04.1992, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 1с-613. 19.09.1998 Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві було зареєстроване обтяження вищевказаної квартири за заявою позивача через спробу шахрайських дій відносно належного їй нерухомого майна. Шевченківське ГУ НП в м. Києві листом № 3469/125/56-2019 від 03.04.2019 повідомило, що згідно інформаційно-аналітичної бази «Армор», будь-які відомості щодо арешту чи відкриття кримінальної справи в Шевченківському управлінні за 1998 рік відносно квартири позивача, відсутні. Згідно листа Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві № 2697/125/56/07-2020 від 21.02.2020, управління не заперечує проти зняття обтяження за реєстраційним номером 1602648, яке було накладено 19.09.1998 на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі заяви позивача у зв`язку із можливою спробою заволодіння нерухомим майном позивача. Державний реєстратор своїм листом № 3572/01-16 від 10.04.2019 відмовив позивачу у знятті заборони з нерухомого майна. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка їх порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Отже, враховуючи те, що обставини, які б були підставою для обтяження майна позивача на день розгляду справи відсутні, будь-яких кримінальних проваджень відносно позивача чи належного йому майна не порушено, при цьому дія обтяження порушує права позивача, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту/обтяження з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved