Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим що, 15.03.2018 року між ним та відповідачем укладено Договір № 18-1-28583, а 27.10.2018 року Додатковий договір № 1 з метою реалізації програми інноваційного освітнього проекту UNIT Factory, тривалістю до трьох років. Цей проект передбачає участі в ньому молодих людей віком від 17 до 30 років, які бажають набути певний фах у галузі IT-технологій. Позивач не маючи фахової підготовки в галузі IT-технологій, погодився та взяв участь у відборі, як наслідок досить успішно пройшов чотири етапи. На етапі укладення вищевказаного договору, позивача не було попереджено про ступінь складності проектів, які необхідно буде виконувати під час безпосередньої участі у програмі, а як наслідок ним було виконано лише п`ять проектів, та в листопаді 2018 року з огляду на складність отриманого завдання позивач був вимушений припинити свою участь у програмі. З огляду на зазначені обставини, позивач вказує, що суть програми зводилась до залучення щонайбільшої кількості учасників, які не мають уявлення про складність проектів, які їм будуть запропоновані до виконання, та з яких стягнеться грошова компенсація за безпідставну відмову від участі у програмі. У зв`язку з тим, що діяльність ТОВ «Юф`ючер Україна» по реалізації програми інноваційного освітнього проекту містить в собі елементи нечесної підприємницької практики, відсутності об`єктивної інформації по ступінь складності проектів, позивач просив суд визнати недійсним Договір № 18-1-28583 від 15.03.2018 року та Додатковий договір № 1 від 27.10.2018 року, укладені між позивачем та відповідачем про об`єднання зусиль з метою реалізації програми інноваційного освітнього проекту UNIT Factory. Позивач та його представник в судове засідання не з`явився, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його часті. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України та відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 11.01.2020 року № 023-01б/144 (а.с.40, 49). 02.02.2018 року між ТОВ «Кі Фанд Менеджмент» в особі Заболотної В.О. та [PERSON] укладено Угоду № 18-1-28583 та Додаток № 1 до угоди про проходження відбору до UNIT Factory, з метою надання підтримки обдарованій молоді щодо реалізації програми відбору до UNIT Factory (а.с. 6, 7). 15.03.2018 року між ТОВ «Кі Фанд Менеджмент» в особі Заболотної В.О. та [PERSON] укладено договір № 18-1-28583, згідно якого сторони домовились об`єднати зусилля з метою реалізації програми інноваційного освітнього проекту Unit Factory, та відповідно до якого слухач погоджується особисто брати участь у програмі та зобов`язаний співпрацювати з UNIT Factory щодо реалізації програми у порядку та умовах визначених даним договором, а 27.10.2018 року укладено додатковий договір № 1, згідно якого сторони домовились, що UNIT Factory не буде вимагати від слухача будь-яких платежів щодо програми внаслідок припинення договору, однак якщо такий договір буде розірвання з вини UNIT Factory (а.с. 8-10, 51- 53). 08.04.2019 року ТОВ «Кі Фанд Менеджмент» (Unit Factory) надіслав [PERSON] лист-вимогу щодо компенсації витрат відповідно до договору від 15.03.2018 № 18-1-28583, згідно якого йому було повідомлено, що у разі його відмови як слухача від участі в програмі інноваційного освітнього проекту UNIT Factory, потрібно буде сплатити витрати за свою участь що еквівалентні 1 500,00 доларам США протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання цієї симоги (а.с.11). Згідно протоколу № 16-07/19 загальних зборів учасників ТОВ «Кі фанд менеджмент» від 16.07.2019 року, було затверджено зміну назви ТОВ «Кі фанд менеджмент» на ТОВ «Юф`ючер Україна» », яке є повним правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ «Кі Фанд Менеджмент», що також підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.07.2019 року (а.с.23, 32). UNIT Factory (Ukrainian National IT Factory) - єдиний в Україні заклад, що працює за стандартами інноваційної французької Школи 42. Школа 42 заснована у 2013 році у Франції як приватна школа програмування. Процес, що має тотожність із навчанням, відбувається 24/7 в режимі колаборації. Процес здобуття професійних навичок відбувається шляхом роботи над проектами в режимі «глибокого вивчення». У його основі лежить колективне навчання, що допомагає розкрити творчі здібності студентів під час роботи над проектами. Програма відкрита для випускників і студентів, для тих, хто вже працює, але хоче змінити професію. Цивільний кодекс Україниу ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до п.п. 1.1., 1.4 Договору від 15.03.2018 року № 18-1-28583 (надалі Договору) сторони домовились об`єднати зусилля з метою реалізації програми інноваційного освітнього проекту UNIT Factory, та діє до повного виконання своїх зобов`язань сторонами за договором. П.п. 2.2. договору зазначено, що UNIT Factory в жодному разі не вимагати від слухача будь-яких платежів щодо програми, окрім односторонньої, безпідставної, тобто не з вини UNIT Factory, відмови слухача від програми після 26.03.2018 року або у разі розірвання цього договору внаслідок порушення слухачем своїх обов`язків, останній зобов`язується компенсувати UNIT Factory витрати на свою участь у програмі. З матеріалів справи вбачається, що відмова [PERSON] від участі в програмі стала порушення умов договору, що тягне за собою відповідальність вказану договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. При цьому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Стосовно доводів позивача щодо використання відповідачем нечесної підприємницької практики, та застування до нього введення в оману, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом у розумінні вимог даної норми закону розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. При цьому сторона, яка діяла під впливом обману, має довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Це відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 березня 2019 року (справа № 755/3903/17; провадження № 61-27176св18), яка, з точки зору ч. 4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом. Таким чином, суд зазначає, що Договір від 15.03.2018 року № 18-1-28583 та Додатковий договір № 1 від 27.10.2018 року підписані позивачем особисто, а отже його вимоги відповідали інтересам позивача, а також позивач власним підписом підтвердив власне ознайомлення з умовами навчального процесу та наслідками його невиконання з його вини. А також, позивач посилаючись на введення себе в оману при укладенні договору, не доводить даний факт жодними доказами. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає що Договір від 15.03.2018 року № 18-1-28583 та Додатковий договір № 1 від 27.10.2018 року,укладені між сторонами, підписані обома сторонами і на них наявні печатки відповідача, а тому є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. А також позивач підписавши власноруч дані Договори, підтвердив ознайомлення з умовами навчального процесу та наслідками невиконання умов договорів з його вини. Разом з тим вбачається, що оспорювані договори викладені у чіткій та зрозумілій формі, доведені до відома позивача. А тому, позивач підписавши договори та взявши на себе певні зобов`язання, припинивши участь у програмі, неналежно виконав його умови. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed