Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому з уточненням позовних вимог посилається на те, що [INFO] року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з домоволодіння [ADDRESS]. Вказане домоволодіння було придбано батьками позивача в 1969 році по домашній угоді. За життя батьком позивача було складено заповіт, відповідно до якого він заповів все свої майно своєму синові. У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримав. [INFO] року померла мати позивача [PERSON] У вересні 2013 року позивач звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на що отримав відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, по підставам вказаним в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, за життя батьком позивача [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого він заповів все свої майно [PERSON] /а.с.11/. [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції /а.с.7/. Після смерті [PERSON]. відкрилися спадщина, яка складається з домоволодіння [ADDRESS]. 23 січня 2003 року позивач звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом /а.с.103/. Листом державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27 вересня 2013 року № 3916/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві /а.с.27/. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 525 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України (в редакції 1963 року) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст. 534 кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За правилами ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив у правління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта експлуатації від 26 січня 2001 року № 77 житловий будинок А-І з господарськими спорудами по [ADDRESS] побудований [PERSON] самовільно /а.с.14-15/. Відповідно до рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 26 січня 2001 року № 77 було затверджено акт державної технічної комісії від 24 листопада 2000 року про готовність до експлуатації закінчених будівництвом житлового будинку А-І (житлова площа 29,0 кв.м., загальна площа 48,8 кв.м.) літньої кухні Б, б, сараю В, збудованих самовільно [PERSON]; дозволено [PERSON] ввести в експлуатацію житловий будинок А-І з господарськими спорудами по [ADDRESS] та оформити право власності; бюро технічної інвентаризації зареєструвати вказане домоволодіння та оформити [PERSON] свідоцтво про право власності; дозволено [PERSON] будівництво прибудови до житлового будинку та літньої кухні з їх переплануванням /а.с.13/. Згідно технічного паспорту, складеного 24 грудня 1999 року, житловий будинок по [ADDRESS] складається з: А-1 - житловий будинок, Б, б - літня кухня, В, І - сараї, Ж - літній душ, Д - уборна, З - погреб, № 1-7, І - споруди, мощення /а.с.16-24/. Відповідно до відповіді КП «ДМБТІ» право власності на домоволодіння [ADDRESS] не може бути оформлене, в зв'язку з тим, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради № 77 від 26 січня 2001 року затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, до складу якого не ввійшов сарай літ. «І» /а.с.25/. Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. За змістом ч.1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущено істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи з заявою про узаконення самовільних побудов ні позивач, ні його батько до Дніпропетровської міської ради, до компетенції якої віднесено вирішення зазначеного питання, не зверталися, рішення з цього питання останньою не приймалося. Враховуючи вищевикладене суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed