Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що [INFO] у номері газети [INFO], на сторінці №4 та на сайті [INFO] було опубліковано статтю під назвою « [INFO] », в якій поширено недостовірну інформацію про позивача. Тираж газети складає 14500 примірників. За змістом стаття стосується незаконної, на думку автора, приватизації комунальної власності у м.Новомосковську, за період 2008-2010 років. У статті зазначено: «…Майно міста є власністю міської громади в оперативному розпорядженні міської ради та її виконавчих органів. КП не є й не може бути відповідачем за борги міської ради, відповідно й міськрада - не є й не може бути відповідачем за борги окремої юридичної особи - КП «ЖЕО». Проте, [PERSON] задіє підконтрольних йому депутатів, і майно міста виставляється на аукціон, що проводиться виконавчою службою. У злочинній схемі безсумнівно брали участь тодішні чиновники з виконавчої служби, прокуратура, суди, члени виконкому та заступники Литвищенка. Для здійснення контролю за правильними рішеннями міськради в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] і колишнім директором БТІ [PERSON] , який теж був депутатом міськради». Дана інформація є недостовірною, оскільки позивач ніколи не мав жодного відношення до депутатського корпусу Партії Регіонів в Новомосковській міській раді, а тим більше не займав керівних посад, які б мали відношення до координації депутатів в Новомосковській міській раді від Партії Регіонів в 2008-2010 роках. Таким чином, автор статті, стверджуючи про незаконні дії з боку чиновників міської ради, зазначив неправдиву інформацію по відношенню до позивача. Як відомо, революція в Україні на початку 2014 року та подальша анексія Криму Росією й військові події на Сході країни дискредитували в очах суспільства Партію Регіонів та її членів, в т.ч. внаслідок встановленої вироком суду державної зради колишнього президента України [PERSON] , який був очільником Партії Регіонів, а також підтримки сепаратизму в Україні іншими провідними лідерами цієї політичної партії. Тому, твердження про те, що позивач був депутатом Новомосковської міської ради від Партії Регіонів та навіть очолював групу депутатів від цієї партії, є приниженням честі і гідності позивача як публічної особи в очах суспільства. Також звинувачення позивача у низьких моральних якостях та фактично у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність, принижує честь і гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Така інформація не є оціночним судженням, а фактичним твердженням, містить неправдиві дані, поширена серед необмеженого кола осіб, в контексті даної статті ображає позивача як непорядну людину, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. В опублікованій статті не наводиться жоден фактичний доказ фактам та обставинам, про які йде мова, в порушення принципу журналістської діяльності в статтях відсутні посилання на авторське джерело інформації для можливості подальшої перевірки такої інформації. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену [INFO] у номері газети « [INFO], на сторінці №4 та на сайті [INFO] у статті під назвою « [INFO] », а саме: «…Для здійснення контролю за правильними рішеннями міськради в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] і колишнім директором БТІ [PERSON] , який теж був депутатом міськради…». Також позивач просив зобов`язати Благодійну організацію благодійний фонд «Твій рідний край», редакцію газети «Твій рідний край. Газета північного Придніпров`я» в особі головного редактора [PERSON] та автора статті [PERSON] у запланованому найближчому випуску газети та на сайті [INFO] опублікувати спростування недостовірної інформації щодо позивача, наведеної у номері газети [INFO], на сторінці №4 та на сайті [INFO] у статті під назвою « [INFO] » шляхом повідомлення про ухвалене у даній справі рішення, включаючи публікацію його тексту на сторінці №4 газети тим саме шрифтом, що і спростоване повідомлення. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. Відповідач - головний редактор газети «Твій рідний край. Газета північного «Придніпров`я» [PERSON] за викликами до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив. Проте, надав відзив та заперечення на відповідь на відзив, в яких посилався на те, що [PERSON] був депутатом Дніпропетровської обласної ради шостого скликання та входив до депутатської фракції «Сильна Україна» та Партії Регіонів Дніпропетровської обласної ради в період з 2010 по 2015 роки, що підтверджується відповідними доказами, що надаються до відзиву та спростовує доводи позивача про те, що він не має відношення до Партії Регіонів. Позивач зазначає, що ніколи не мав жодного відношення до депутатського корпусу Партії Регіонів в Новомосковській раді та не займав керівних посад, які б мали відношення до координації дій депутатів в Новомосковській міській раді від Партії Регіонів в 208-2010 роках. Однак, в статті дослівно вказано: «Для здійснення контролю за правильними рішеннями міськради в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] і колишнім директором БТІ [PERSON] , який теж був депутатом міськради». Тобто, в статті не наведено тверджень про які зазначає позивач. Крім того, останній без аргументовно ототожнює себе з [PERSON] , не наводить свої міркувань та висновків з мотивів даного ототожнення. В статті зазначено особу, прізвище якої явно не співпадає з прізвищем позивача [PERSON] . В статті не зазначено по батькові особи з прізвищем [PERSON] , що в сукупності з наведеним унеможливлює ототожнення особи позивача з особою, ім`я та прізвище якої наведено в статті. Таким чином, поширення недостовірної інформації відносно позивача з боку відповідачів не було та відсутній юридичний склад правопорушення. Благодійна організація благодійний фонд «Твій рідний край» відзиву на позов не надала. Представник останньої під час розгляду в справі в суді проти задоволення позову заперечував, посилаючись на ті саме обставини, що наведені у відзиві на позовну заяву відповідача в особі головного редактору газети «Твій рідний край. Газета північного «Придніпров`я» [PERSON] . Іншим відповідачем у позовній заяві було зазначено автора статті [PERSON] . Проте, як зазначив представник відповідача анкетні дані автора статті є вигаданими та справжні дані про особу автора дані про особу автора відповідачами не повідомлено. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] у номері газети [INFO], на сторінці №4, а також на сайті [INFO] було опубліковано статтю під назвою «Перевіремо, наскільки реформувався наш суд. У вказаній статті, зокрема, зазначено: «…Майно міста є власністю міської громади в оперативному розпорядженні міської ради та її виконавчих органів. КП не є й не може бути відповідачем за борги міської ради, відповідно й міськрада - не є й не може бути відповідачем за борги окремої юридичної особи - КП «ЖЕО». Проте, [PERSON] задіє підконтрольних йому депутатів, і майно міста виставляється на аукціон, що проводиться виконавчою службою. У злочинній схемі безсумнівно брали участь тодішні чиновники з виконавчої служби, прокуратура, суди, члени виконкому та заступники Литвищенка. Для здійснення контролю за правильними рішеннями міськради в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] і колишнім директором БТІ [PERSON] , який теж був депутатом міськради». Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною другою ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст.68 Конституції України). Згідно ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Статтею 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Частинами 1,4,5,6,7 ст.277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно термінів, наведених в ст.1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.11 Закону України «Про інформацію», інфор мація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Статтею 22 Закону України «Про інформацію» визначено, що масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Статтями 27,28 Закону України «Про інформацію» встановлено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України, а також визначено, що інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. Як роз`яснено судам в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова №1 від 27.02.2009 року) чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. В п.9 Постанови №1 від 27.02.2009 року роз?яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі ст.21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Згідно п.12 Постанови №1 від 27.02.2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до п.15 Постанови №1 від 27.02.2009 року під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, §188, ЄСПЛ, 06.10.2015 року). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначив, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, §46, ЄСПЛ, 15.07.2010 року). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В своєму позові позивач посилався на те, що поширена в статті інформація є недостовірною, оскільки він ніколи не мав жодного відношення до депутатського корпусу Партії Регіонів в Новомосковській міській раді, не займав керівних посад, які б мали відношення до координації депутатів в Новомосковській міській раді від Партії Регіонів в 2008-2010 роках. Автор статті, стверджуючи про незаконні дії з боку чиновників міської ради, зазначив неправдиву інформацію по відношенню до позивача. Звинувачення позивача у низьких моральних якостях та фактично у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність, принижує честь і гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Така інформація не є оціночним судженням, а фактичним твердженням, містить неправдиві дані, поширена серед необмеженого кола осіб, в контексті даної статті ображає позивача як непорядну людину, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. В опублікованій статті не наводиться жоден фактичний доказ фактам та обставинам, про які йде мова, в порушення принципу журналістської діяльності в статтях відсутні посилання на авторське джерело інформації для можливості подальшої перевірки такої інформації. Також позивач посилався на те, що революція в Україні на початку 2014 року та подальша анексія Криму Росією й військові події на Сході країни дискредитували в очах суспільства Партію Регіонів та її членів, в т.ч. внаслідок встановленої вироком суду державної зради колишнього президента України [PERSON] , який був очільником Партії Регіонів, а також підтримки сепаратизму в Україні іншими провідними лідерами цієї політичної партії. Тому, твердження про те, що позивач був депутатом Новомосковської міської ради від Партії Регіонів та навіть очолював групу депутатів від цієї партії, є приниженням честі і гідності позивача як публічної особи в очах суспільства. З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недостовірною та зобов`язати відповідачів спростувати, як недостовірну, поширену відповідачами інформацію, а саме: «…Для здійснення контролю за правильними рішеннями міськради в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] і колишнім директором БТІ [PERSON] , який теж був депутатом міськради…». Перевіряючи вказані доводи, суд враховує наступне. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема долученого до відзиву копії листа заступника голови фракції Партії Регіонів в Дніпропетровській обласній раді, витягів з протоколів, позивач [PERSON] був прийнятий до фракції партії регіонів в Дніпропетровській обласній раді на підставі рішення фракції від 21.10.2011 року та вийшов з останньої на підставі заяви від 09.12.2014 року. Вказану обставину під час розгляду справи не заперечував і представник позивача. Тому, суд вважає безпідставними посилання позивача щодо непричетності до діяльності Партії Регіонів та, що поширена відносно нього в цій частині інформація принижує його честь та гідність як публічної особи в очах суспільства. Стосовно доводів позивача, що в статті поширена інформація, в якій зазначається, про його відношення до депутатського корпусу Партії Регіонів в Новомосковській міській раді, фактично висловлюються звинувачення позивача у координації дій депутатів, про його низькі моральні якості та звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність, суд враховує, що вказані доводи позивача є його власним суб`єктивним ставленням до викладених в статті обставин. При цьому, в статті міститься єдине речення, в якому згадується особа з анкетними даними [PERSON] та дослівно зазначено, що: «…Для здійснення контролю за правильними рішеннями міськради в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] і колишнім директором БТІ [PERSON] , який теж був депутатом міськради…». Таким чином, в контексті речення вислів «…в нагоді стали тодішні депутати від ПР на чолі із [PERSON] …» не містить констатації певних фактів, конкретних звинувачень та є оціночним судженням, правдивість якого не можна перевірити на предмет його дійсності. Також суд враховує, що опублікована стаття не містить фотографій позивача, в статтях зазначено особу « [PERSON] », без зазначення по батькові. При цьому прізвище цієї особи відрізняється від прізвища позивача «Рєзнік». За вказаних обставин, відсутні достатні підстави вважати, що поширена в статті інформація стосується саме позивача [PERSON] . Виходячи зі змісту ст.277 ЦК України, позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідні розяснення, наведені і в п.15 зазначеної вище Постанови №1 від 27.02.2009 року. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунто-ваними, недоведеними та в задоволенні останніх слід відмовити в повному обсязі. В звязку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати по справі покладаються на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed