Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що вона отримала постанову державного виконавця Паршевлюк А.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №57343207 від 03.10.2018 згідно з виконавчим листом у справі №216/239/16-ц від 24.04.2018 про стягнення шкоди в сумі 108282,05 грн та виконавчого збору в сумі 10828,2 грн. З даною постановою позивач не згодна, так як вона прийнята з порушенням норм українського законодавства і не відповідає дійсності, а тому має бути скасована з таких підстав. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.10.2017 стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради м. Кривого Рогу шкоду в розмірі 108 282 грн 05 коп. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради м. Кривого Рогу судовий збір в розмірі 689,00 грн, з кожної. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції залишено без змін. Разом з цим, позивач вважає, що державний виконавець Паршевлюк А.В. перевищила свої службові повноваження та зазначила в постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №57343207 від 03.10.2018 про стягнення з [PERSON] шкоди в сумі 108282,05 грн та виконавчого збору в сумі 10828,2 грн, що є вдвічі більшим, ніж призначив суд. У зв`язку з чим, позивач просить суд: визнати дії державного виконавця Паршевлюк А.В. протиправними, та такими, що порушують її конституційні права; скасувати постанову державного виконавця Паршевлюк А.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №57343207 від 03.10.2018; стягнути з Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області моральну шкоду в сумі 3000,00 грн; винести окрему ухвалу щодо звернення до Національної поліції України про направлення матеріалів для відкриття кримінального провадження відносно державного виконавця Паршевлюк А.В. за ч. 1 ст. 364 КК України. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм ст.ст. 280-281 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Представник заінтересованої особи відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03.10.2018 у справі №216/239/16-ц, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради м. Кривого Рогу шкоду в розмірі 108 282 грн 05 коп. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради м. Кривого Рогу судовий збір в розмірі 689,00 грн, з кожної. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Згідно зі змісту постанови державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Паршевлюк А.В. вбачається, що за заявою відділ освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №216/239/16-ц, виданого 24.04.2018 Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення шкоди в сумі 108282,05 грн. Крім того, зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 10828,2 грн. Звертаючись до суду зі скаргою, [PERSON] просила суд визнати дії державного виконавця Паршевлюк А.В. протиправними та скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП №57343207 від 03.10.2018, та як наслідок протиправних дій державного виконавця, стягнути з Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до частини першої статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статей 1-3 Закону України від 02 червня 2016 року N 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон N 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Частиною першою статті 4 Закону N 1403-VIII передбачено, що діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (частина перша статті 6 Закону N 1403-VIII). Згідно зі статтею 7 Закону N 1403-VIII державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У пункті 20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 № 6 зазначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Суди розглядають справи за такими скаргами в передбаченому розділом VII ЦПК порядку незалежно від наявності у сторін спору про право, який підлягає розгляду в позовному провадженні. Такий спір не може бути підставою для залишення скарг без розгляду або іншим чином впливати на їх розгляд. У разі заявлення у скарзі вимог про право (наприклад, про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби) в їх прийнятті має бути відмовлено на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, статті 383 ЦПК. Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним ВДВС, передбачені нормами ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що оскільки позивачем фактично оскаржуються дії та рішення державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, в рамках виконавчого провадження, тому вимоги позивача необхідно розглядати в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судових рішень), а саме: шляхом звернення до суду зі скаргою, якщо позивач вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено його права чи свободи. Таким чином, оскарження правомірності дій державного виконавця не пов`язане зі спором про право, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, що слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed