Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві власності належить 21/25 частина житлового будинку [ADDRESS], що складається із житлової кімнати площею 13,3 кв.м. в будинку [ADDRESS], літньої кухні, погрібу, гаражу та веранди. Інша частина будинку належала його матері [PERSON], яка [INFO] померла. За життя остання склала заповіт, яким все належне їй майно заповідала своїй дочці [PERSON] Після смерті матері, відповідачка вселилася в будинок, змінила замки на вхідній двері, утримує в будинку собаку бійцівської породи, при цьому зайнявши для свого проживання саме належну позивачеві кімнату. 17.10.2017 року відповідачка добровільно зобов'язалася звільнити протягом 10 днів вказану кімнату та не чинити перешкоди у вільному доступі до будинку, про що склала письмову розписку, проте до цього часу вказаного не виконала. Входячи з викладеного, позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні належної йому на праві власності житлової кімнати площею 13,3 кв.м. в будинку [ADDRESS] Київської області шляхом виселення із зазначеної кімнати [PERSON] та зобов'язати її надати ключі від вхідних дверей будинку. В судовому засідання позивач надав пояснення аналогічні викладеним, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засідання заперечували проти задоволення позову, зазначивши, що дійсно проживає саме у кімнаті площею 13,3 кв.м., оскільки власними силами зробила там ремонт, поміняла вікна. Не має наміру звільняти цю кімнату, хоча і знає, що вона належить позивачу, оскільки вважає, що проживає в ній на законних підставах. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 21/25 частки житлового будинку [ADDRESS], частка складається з приміщень: кімната 1-4 площ. 13,3 кв.м, літня кухня В, погреб під В, гараж Г, веранда б - до літньої кухні. Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Фастівської міської ради 12.04.2006 року (а.с. 9). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Фастівської міської ради 12.04.2006 року [PERSON] належало 4/25 частки житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 63,8 кв.м (а.с. 43). Відповідно до технічного паспорта на будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть виданого Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Київської області [INFO] [PERSON] померла (а.с.19). Згідно заповіту від 23.01.2007 року за життя [PERSON] все належне їй майно заповідала [PERSON] (а.с. 58). Разом з тим, як встановлено судом, свої спадкові права на спадщину відповідачка ще не оформила, оскільки ще не закінчився шестимісячний строк для прийняття спадщини. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] проживає саме у житловій кімнаті площею 13,3 кв.м. в будинку [ADDRESS], яка на праві власності належить [PERSON], добровільно звільняти її відмовляється. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач проживає у належній позивачу житловій кімнаті без його згоди, добровільно звільняти її відмовляється, тобто чинить перешкоди [PERSON].у користуванні належною йому кімнатою, тому право позивача підлягає захисту саме шляхом зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні частиною житлового будинку [ADDRESS], а саме кімнатою 1-4 площею 13,3 кв.м. Крім того, позивач просить виселити [PERSON] із належної йому кімнати, вказавши при цьому правову підставу, визначену ч.3 ст.116 Житлового кодексу України. За ч.3 ст.109 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, для застосування вимог цієї статті необхідно встановити не лише факт зайняття житлового приміщення, а ще й щоб таке зайняття було самоправним. Суд зазначає, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, тобто виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Як встановлено судом, [PERSON] вселилась у житловий будинок [ADDRESS] ще за життя колишнього власника [PERSON], була зареєстрована у цьому будинку як член сім'ї власника, почала проживати у спірній кімнаті також за життя матері, до набуття права власності [PERSON] на цю кімнату. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на самоправне зайняття відповідачем спірного жилого приміщення, що обумовлює відсутність підстав для застосування положень ч.3 ст.109 ЖК України до спірних правовідносин. У даному випадку позивач розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, однак невірно обрав спосіб захисту свого права, що є підставою для відмови у задоволені цієї частини позовних вимог. Вимоги про зобов'язання надати ключі від вхідних дверей будинку також задоволенню не підлягають, оскільки порушують права [PERSON], зокрема право користування будинком, в якому вона зареєстрована на законних підставах та в який вселилась як член сім'ї колишнього власника.

Outcome: partial