Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що був прийнятий до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «БОРИСФЕН» на посаду охоронця, де працював з 15.06.2017 року по 11.07.2017 року. В день його звільнення розрахунок по заробітній платі з ним проведено та не виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час з 15.06.2017 року по 01.07.2017 року в сумі 4000 грн. та з 01.07.2017 року по 11.07.2017 року в сумі 3000 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість в сумі 7000 грн., а також на підставі ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2017 року по 11.07.2017 року в сумі 6999 грн. 92 коп. В судовому засіданні позивач позов підтримав та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з відповідачем, трудовий договір з ним у передбаченому законом порядку не укладався, а надані позивачем до позову довідки, підписані не уповноваженою особою, не відповідають встановленій формі, є сфальсифікованими. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «БОРИСФЕН» є діяльність приватної охоронної служби. Відповідно до підпункту д) п.12.5 статуту вказаного товариства питання щодо прийняття на роботу та звільнення з неї працівників віднесено до компетенції директора товариства. З письмових заперечень представника відповідача та його пояснень під час розгляду справи в суді вбачається, що відповідач заперечував факт перебування позивача у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «БОРИСФЕН». Наполягаючи на цьому факті, як підставі для задоволення заявлених вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження відповідного факту не надав та відповідних позовних вимог не заявляв. Зокрема позивачем не надано доказів подачі ним заяви про прийняття на роботу; надання документів, визначених ст.11 Закону України «Про охоронну діяльність», подача яких з огляду на вид діяльності відповідача та посади охоронця, яку начебто займав позивач, була обовязковою при прийнятті його на роботу. Не надано позивачем доказів погодження його прийняття керівництвом (директором) товариства, укладання трудового договору, видачі відповідного наказу (розпорядження); визначення та погодження істотних умов трудового договору, зокрема, його строків, умов оплати праці, функціональних обовязків та інш. Також позивачем не надано доказів щодо підстав припинення трудових відносин та його звільнення, оформлення цього відповідним наказом, розрахунку заявлених до стягнення сум. Як зазначив сам позивач такі докази в нього відсутні, він запрошувався на роботу одним із працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «БОРИСФЕН». Ніяких документів при прийнятті на роботу він не надавав, з керівництвом товариства щодо прийняття на його на роботу не спілкувався та про наявність відповідних погоджень та наказів про його прийняття на роботу та подальшого звільнення йому нічого не відомо. При цьому позивач зазначив, що факт перебування у трудових відносинах з відповідачем він може підтвердити лише довідками від 07.06.017 року та 30.06.2017 року про його роботу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Охоронно-консалтингова компанія «БОРИСФЕН» на посаді охоронця, копії яких він додав до позовної заяви та оригінали представив для огляду в судовому засіданні. Представник відповідача в судовому засіданні факт видачі вказаних довідок заперечував, зазначивши, що останні товариством не видавались, підписані не уповноваженою особою, не відповідають встановленій формі та є сфальсифікованими. З цього приводу сам позивач зазначив, що вказані довідки складались в його присутності та підписувались замість зазначеного в них директора товариства [PERSON] особою, яка запрошувала його на роботу, а не самим директором. За вказаних обставин, суд в силу ст.78 ЦПК України не визнає вказані довідки допустимим доказом та не приймає їх до уваги. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі, як безпідставних та не підтверджених належними доказами. Вирішуючи питання в порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи, звільнення позивача від сплати судового збору в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також відмову в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed