Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив\~\~\~\~\~ визнати недійсним договір дарування квартири від 12.04.2011 року укладений між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 723; визнати за ним право власності на вказану квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав , що 12.04.2011 р. між [PERSON], в якості дарувальника, і [PERSON], в якості обдаровуваного, був укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передає обдаровуваному безоплатно у власність (дарує), а обдаровуваний приймає у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, буд. 51 / вул. Радянська, буд. 21. кв. 15. Вищевказаний договір дарування квартири від 12.04.2011р. на переконання позивача є фіктивним правочином . Необхідність укладення договору дарування квартири від 12.04.2011р. обумовлювалася тим, що в 2009 р. його родиною було вирішено створити Товариство з обмеженою відповідальністю «Сфера-Трейд». Його дружина, [PERSON] стала засновником цього товариства і директором. Починаючи з 2011р. щодо ТОВ «Сфера-Трейд» почав здійснюватися тиск з боку державних органів, зокрема, з боку Управління БОЗ ГУМЗС України в Запорізькій області, Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя. Через зазначене родиною було вирішено змінити директора ТОВ «Сфера-Трейд» на позивача. Починаючи з 22.03.2011р. директором ТОВ «Сфера-Трейд» став [PERSON]. Побоюючись того, що у родини позивача за «вигадані борги» можуть забрати рухоме та нерухоме майно, позивачем разом зі своєю дружиною та сином було вирішено переоформити майно на свого сина - [PERSON]. Саме у звязку з цим, належна позивачу квартира [ADDRESS] / вул. Радянська, буд. 21 в м. Запоріжжя і була переоформлена на сина за договором дарування від 12.04.2011р. Відповідач [PERSON] ніколи в квартирі [ADDRESS] / вул. Радянська, буд. 21 в м. Запоріжжя не проживав і не турбувався про квартиру як про свою власну. Будь-яких вимог про звільнення квартири позивач не предявляв. Починаючи з 2011 р. позивач переобладнав вищевказану квартиру у салон краси, в якому дружина позивача (за згодою позивача) вже декілька років здійснює підприємницьку діяльність. Ремонтні роботи в квартирі з переобладнання в салон краси були здійснені позивачем за власний кошт. Також позивач зазначає, що до теперішнього часу відповідач так і не одержав примірника спірного договору дарування після його нотаріального посвідчення, що свідчить про те, що відповідач не прийняв дарунок і в нього не виникло право власності на квартиру. З огляду на вищенаведене вважає, що договір дарування квартири від 12.04.2011р. слід визнати недійсним внаслідок його фіктивності. У вступному слові позивач та його представник підтримали позовні вимоги , надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві , наполягали на задоволенні позову . Крім того, позивач [PERSON] вказав на те, що до 2015 року в нього були добрі стосунки з сином , однак після його хвороби стосунки погіршилися. До листопада 2017 року відповідач висловлював намір переоформити квартиру знов на нього , однак в листопаді 2017 року відмовився від звернення до нотаріуса з метою укладання договору, через що він вимущений звернутися до суду. Представник відповідача у вступному слові позов не визнав в повному обсязі. Не надавши відзив на позов у встановлений судом строк, представник відповідача в усних запереченнях вважав позов необґрунтованим , пославшись на те, що при укладанні договору [PERSON] не вважав правочин фіктивним , крім того, просив в задоволенні позову відмовити через звернення позивача до суду поза межами строку позовної давності. Суд, вислухавши вступне слово учасників процесу, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази , приходить до наступних висновків . Свідоцтвом про народження підтверджено, що [PERSON] є рідним сином [PERSON]. Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 07.10.2006 року перебуває у шлюбі з [PERSON]. Витягом з ЄДРПОУ підтверджується, що дружина позивача [PERSON] є засновником ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД». В свою чергу позивач [PERSON] є керівником вказаної юридичної особи . Листами Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя від 26.01.2011 року, 02.02.2011 року, 18.02.2011 року , 04.03.2011 року підтверджується, що стосовно ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД» на початку 2011 року почали здійснюватися перевірки, та станом на 01 березня 2011 року було заплановано проведення документальної планової перевірки . 12.04.2011 р. між сторонами був укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник ([PERSON]В.) передає обдаровуваному ( [PERSON]І.) безоплатно у власність (дарує), а обдаровуваний приймає у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, буд. 51 / вул. Радянська, буд. 21. кв. 15. Згідно п.2 договору, відчужувана квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 4 Запорізькою державною нотаріальною конторою 28.11.2006р. за реєстровим №1-1941; право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 10717958, номер запису 35834 у книзі 214. Згідно п. 11 спірного договору дарування, право власності на відчужувану квартиру у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним є необхідність наявності умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.\~\~ У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому\~\~її\~\~прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.\~\~ Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.\~\~ В ході розгляду вказаної справи встановлено, що відповідач , підписавши договір дарування , на виконання умов п.11 оспорюваного договору примірника цього договору після його нотаріального посвідчення, не отримував , що підтверджено тим, що оригінал договору знаходиться у позивача , і він наданий був суду на огляд в судовому засіданні. Крім того, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджується, що в квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, буд. 51 / вул. Радянська, буд. 21. кв. 15 дружина позивача [PERSON] з 2011 року здійснює підприємницьку діяльність з надання перукарських послуг. Вказані показання свідків узгоджуються також з даними вказаними в свідоцтві про сплату єдиного податку від 05.08.2011 року , у відповідності до якого [PERSON] є суб»єктом підприємницької діяльності та здійснює діяльність з надання перукарських послуг. Також судом встановлено, що комунальні послуги в квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, буд. 51 / вул. Радянська, буд. 21. кв. 15 сплачуються позивачем. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] спірною квартирою не користувався, фактично проживає в м. Київ , в квартирі , яку йому також подарував батько. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд вважає встановленим ту обставину, що позивач , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину , будучи керівником ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД» , а його дружина засновником , міг передбачати настання негативних наслідків для себе у випадку виявлення порушень податкового законодавства , можливого кримінального переслідування щодо нього шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.\~\~ Крім того , суд приймає до уваги що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, а досліджені фактичні обставини справи щодо перебування майна у фактичному користуванні позивача свідчить про те, що сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а дії сторін, як членів родини були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від можливого накладення арешту на нього чи звернення стягнення на нього . За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування , а також у відповідності до вимог ст. 216 ЦК України, вимог ст. 5 ЦПК вважає за можливе поновити права позивача шляхом визнання за ним права власності на спірну квартиру . Щодо доводів представника відповідача щодо відсутності у [PERSON] обізнаності щодо фіктивності правочину , суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, суд важає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, а наявність тієї обставини , що сторони при укладанні договору дійсно не передбачали настання його наслідків підтверджена доказами наданими позивачем у вигляді показань свідків , які підтвердили, що до 2015 року в родині були дуже довірительні та близькі стосунки , тією обставиною, що оригінал договору перебуває у позивача , і він фактично користується квартирою та несе тягар її утримання . Також , суд вважає необґрунтованими посилання відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду. Так відповідно до до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено в ході розгляду справи , позивач про порушення свого права, тобто про відмову відповідача в нотаріальному порядку оформити договір дізнався в листопаді 2017 року, доказів протилежного суду не надано. Тобто зазначене дає підстави дійти до висновку, що позивач звернувся до суду 05.12.2017 року в межах строку позовної давності визначеного законом. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved