Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 24.04.2019 року в м.Біла Церква по б-ру Олександрійському,62, відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21011» д.н.з. [NUMBER] не був уважним, не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, та здійснив зіткнення з автомобілем марки «КІА RIО» д.н.з. [NUMBER] , яким керувала [PERSON] . Позивач зазначає, що своїми діями відповідач спричинив механічні пошкодження її автомобіля, спричинив пошкодження. Відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 24.05.2019 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Внаслідок зазначеної ДТП транспортний засіб позивача було пошкоджено, вартість майнового збитку згідно Висновку експертного дослідження №84 складає 11996 грн. 77 коп. Також, за складання експертного висновку позивач сплатила 1000,00 грн. Цивільна відповідальність відповідача [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/3993165 зі строком дії з 12.05.2018 р. до 11.05.2019 року. Однак, ПрАТ «Київський страховий дім» виключено з членів МТСБ України, на офіційному сайті ПрАТ «Київський страховий дім» від 13.08.2018 р. міститься оголошення про ліквідацію юридичної особи. 14.05.2019 року позивач отримав відповідь з МТСБУ з повідомленням про те що, МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПрАТ «Київський страховий дім» чи визнання даної страхової компанії банкрутом, а тому, вказали, що відшкодувати заподіяну шкоду у порядку встановленому п.п. «г» п.41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» немає підстав. Позивач, посилаючись на ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просила стягнути в судовому порядку з відповідача матеріальну шкоду в сумі 12996 грн.77 коп., моральну шкоду 10 000 грн., відшкодувати судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала. Третя особа по справі - Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», не направив до суду свого представника, про дату, час та місце проведення розгляду справи були повідомлені належним чином за офіційною адресою юридичної особи, причини неявки суду не відомі, жодних клопотань чи заперечень, заяв не подали. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 24.04.2019 року в м.Біла Церква по б-ру Олександрійському,62, відповідач, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21011» д.н.з. [NUMBER] не був уважним, не реагував на зміну дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем марки «КІА RIО» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду суду від 24.05.2019 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Постанова набрала законної сили. (а.с.9). Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановленим є те, що травні 2019 року позивач на адресу своєї страхової компанії ПрАТ «СК «Провідна» та в МТСБУ направив повідомлення про ДТП від 24.04.2019року (а.с. 19,21). Відповідно до Висновку № 84 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу автомобіля «КІА RIО» д.н.з. [NUMBER] , вартість матеріального збитку спричиненого позивачу в результаті вказаної ДТП, на дату оцінки, складає 11 996 грн.77 коп. (а.с.10-17). Згідно акту виконаних робіт №84 від 20.05.2019 року та квитанції №30 від 20.05.2019 року, за складання експертного висновку щодо автомобіля «КІА RIО» д.н.з. [NUMBER] , позивач сплатила 1000,00 грн. (а.с.18). Встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «ВАЗ 21011» д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/3993165 зі строком дії з 12.05.2018 р. до 11.05.2019 року. Представник позивача суду пояснив, що внаслідок вказаної ДТП, належний позивачу автомобіль «КІА RIО» д.н.з. [NUMBER] отримав механічні ушкодження та позивач вимушена була власним коштом замовити висновок експертного автотоварознавчого дослідження про визначення вартості спричиненого збитку свого автомобіля. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] вирішила реалізувати своє право на відшкодування завданих їй збитків шляхом звернення до особи, яка їх завдала, а тому, позивач свідомо впродовж одного року, з дня скоєння ДТП, не подавала до страховика ПрАТ «Київський страховий дім» заяву про страхове відшкодування. А отже, згідно п.37.1.4 ч.37.1 ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», зі спливом річного строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування, а у позивача є право на отримання відшкодування шкоди від особи, яка її завдала. Представник відповідача, заперечуючи позов, суду пояснила, що відповідач належно сплачував страхові внески в ПАТ «Київський страховий дім» згідно договору та був впевнений, що його цивільно-правова відповідальність застрахована і саме страховик мав відшкодувати позивачу спричинену матеріальну шкоду внаслідок зазначеної ДТП. Крім того, представник відповідача звернула увагу на необґрунтованість вимог щодо моральної шкоди. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим, згідно статті 1194 ЦКУкраїни особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У відповідності до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV ) страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ст.22 Закону № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка було заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст.33.3 Закону № 1961-IV водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо- транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно \\транспортні засоби\\ у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник\\працівник, аварійний комісар або експерт\\, а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна\\ транспортних засобів\\. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до ст.37.1.3 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Відповідно до ст.37.1.4 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування \\ регламентної виплати\\ є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши таке. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів») . Також, в постанові Верховного Суду по справі №357/1249/18 від 10.06.2020 року, ВС зазначив, що винна особа не повинна відшкодовувати шкоду, яка була б відшкодована страховою компанією, в разі дотримання потерпілою особою вимог Закону. Відповідно до постанови Великої Палати Верхового суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17 ВеликаПалата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, встановленим є те, що позивачем свідомо та навмисно не було дотримано вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто, позивач, як потерпіла особа, не звернулася до страховика за належними виплатами, чекала пропуску визначеного Законом річного строку для подачі заяви на виплату страхового відшкодування. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що у відповідача відсутній обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу, оскільки, в даному випадку, такий обов`язок має страховик, але позивач свідомо не скористалася своїм правом вимоги до страхової компанії та упереджено робить висновки про негативні наслідки її можливого звернення до страховика. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed