Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просив розірвати договір купівлі - продажу № АВП-21-08116-24, укладений між ним та фізичною - особою підприємцем [PERSON], 20.11.2016 року, стягнути з ФОП [PERSON] суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року, включно у розмірі 76 660,33 грн., (у тому числі: основна сума боргу - 71 511,50 грн. і сума інфляційних нарахувань - 5 148,83 грн.), суму 3% річних нарахованих на суму основного боргу за період з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року, включно у розмірі 1069,74 грн. та суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 7500 грн.. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20.11.2016 року між ним та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № АВП-21-081116-24, за умовами якого відповідач зобов'язався передати у власність товар, а саме: паркет у кількості 80,35 кв.м за ціною 1780 грн. за квадратний метр на загальну суму 143 023 грн.. Також позивач за умовами договору зобов'язався сплатити авансовий платіж у розмірі 50 % вартості товару у розмірі 71 511,50 грн., та передача товару повинну була відбутися на протязі 60 днів з моменту отримання авансового платежу. 01.12.2016 року відповідачу сплачені грошові кошти у сумі 71 511,50 грн., але відповідач свої зобов'язання з передачі йому товару у встановлений строк, і до теперішнього часу не виконав, та не повернув сплачені ним в якості авансового платежу грошові кошти, що в свою чергу є грубим порушенням норм права та спричиняє позивачу значні незручності. 21.06.2017 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про розірвання Договору купівлі-продажу від 20.11.2016 року та повернення коштів, сплачених у якості попередньої оплати за Договором, однак відповідачем вказана вимога була проігнорована, а відповідь, на момент подачі позову, не надійшла. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. За таких обставин суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Судом встановлено, що 20.11.2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу паркету, що також підтверджено рахунком к договору № АВП-21-081116-24, вартість якого становить 143 023 грн., а відповідно до п. 2.2 Договору [PERSON] зобов'язався сплатити 50 % вартості товару, що становить 71 511 грн.. Відповідно до квитанції № 12653 від 01.12.2016 року позивачем сплачено 50 % вартості товару, відповідно до п. 2.2 вказаного договору. Пунктом 4.1 договору купівлі продажу від 20.11.2016 року встановлений строк передачі товару протягом 60 робочих днів, з моменту отримання продавцем авансового платежу. Проте у вказаний строк відповідачем товар позивачу не поставлений. 21.06.2017 року, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 530 ЦК України, позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про розірвання Договору купівлі-продажу від 20.11.2016 року та повернення коштів, сплачених у якості попередньої оплати за Договором, однак відповідачем вказана вимога була проігнорована. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. У відповідності до ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог ч. 1 ст. 702 ЦК України, сторони можуть укласти договір купівлі-продажу товару на підставі ознайомлення покупця із зразком товару (за описом, каталогом тощо). Положеннями ч. 2 ст. 702 ЦК України, визначено, що договір купівлі-продажу товару за зразком є виконаним з моменту доставки товару у місце, встановлене договором, а якщо місце передання товару не встановлене договором, - з моменту доставки товару за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно вимог ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, що визначено ч. 1 ст. 665 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу, а частина 2 даної статті вказує, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Стаття 570 ЦК України визначає, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, завдаток одночасно є доказом самого факту існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець чи підрядник отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Сама по собі ст. 570 ЦК України, не встановлює правових підстав стягнення будь-якого авансового платежу. Отже, передана позивачем відповідачу за договором купівлі-продажу від 20.11.2016 року сума у розмірі 71 511,50 грн. за своєю правовою природою є не завдатком, а авансом, та підлягає стягненню з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Що стосується з розміром суми інфляцій та 3 % річних, то суд погоджується з розрахунком позивача. Сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає 76 660,33 грн., а тому інфляційне збільшення суми боргу становить 5148,83 грн. (76 660,33 - 71511,50 = 5148,83 грн.) Прострочення сплати заборгованості за договором купівлі-продажу від 20.11.2016 року з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року становить 182 календарних днів. Сума 3% річних від простроченої суми боргу з часу прострочення грошового зобов'язання від суми основного боргу за рік становить (71 511,50:100%)х3%=2 145,35 грн., тобто з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року складає 1069,74 грн. (2145,35:365х182). Що стосується вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то вони підлягають задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви. Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Під час розгляду справи про відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити, які саме моральні страждання були заподіяні, які існують докази, які обставини спричинення моральної шкоди. При цьому розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він дійсно душевно і фізично страждав, хоча відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України це є їх обов'язком. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, суд вважає, що в стягненні моральної шкоди позивачам необхідно відмовити в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial