Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом. В позові вказує, що відповідно до укладеного кредитного договору між АТ «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, останній отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом. Далі зазначає, що у зв'язку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість в загальному розмірі 30 349,85 гривень. На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору. Відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого було невідоме суду, викликався в суд через оголошення у пресі. Вимогами вказаної норми Закону визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В судове засідання сторони не явилися, позивач не заявляв суду проти заочного розгляду справи. В порядку ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд ухвалив розглянути справу заочно. Дослідивши надані у справі докази, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову. Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ст. 207 ЦК України. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до укладеного договору від 25.10.2006 року між АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, останній отримав кредит у розмірі 2336,09 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на річних на суму залишку заборгованості за кредитом та оплатою за його обслуговування відповідно до затверджених тарифів. Відповідно до п.5.1 Умов надання споживчого кредиту за порушення грошових зобов'язань відповідач мав сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми пр остроченого платежу за кожний день прострочки. У зв'язку з невиконанням умов вищезазначеного кредитного договору у відповідача станом на 16.04.2014 року перед позивачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 38044,53 гривень, що підтверджується доданим до позову розрахунком із зазначенням всіх складових виниклої заборгованості та їх розмірів: 2336,10 гривень - заборгованість за кредитом, 12115,74 гривень - несплачені проценти за користування кредитом, 23592,69 гривень - пеня, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1421,42 гривень - штраф (процентна складова). Перелічені обставини суду підтверджені: копією вищезазначеного кредитного договору з додатком, розрахунком позивача заборгованості відповідача, правовстановлюючими документами позивача. Разом з тим вимоги банку про стягнення з боржника окрім вказаних штрафу (процентної складової), як це передбачено умовами та правилами позивача надання банківських послуг та споживчого кредиту, не ґрунтуються на законі. Заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача фіксованого штрафу та штрафу, нарахованого у відсотку від суми заборгованості свідчать про безпідставне застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК, згідно до яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином умова кредитного договору про подвійну відповідальність боржника відповідно до ч. 2 ст.215 ЦК України являється нікчемною і не може застосовуватися до боржника. Крім того, зважаючи на те, що відповідач не вживав активних дій по захисту своїх прав, фактично такими діями сприяв збільшенню розміру збитків, не вживав заходів по їх зменшенню, то суд вважає за неможливе стягувати з відповідача на користь позивача пеню в вище вказаному розмірі і приходить до висновку, що суму пені необхідно зменшити до суми заборгованісті за кредитом, що складає 2336,10 грн. Право суду на таке вирішення вимог в цій частині закріплене в ст. ст. 551, 616 ЦК України При цьому суд має стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за винятком суми в розмірі 9616,10 гривень, яка була вже стягнута з відповідача за вищевказаним кредитним договором судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2009 року. Суд також вважає за необхідне в порядку ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial