Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою у якій просить суд: визнати незаконними дії відповідача - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради щодо відмови у приватизації житла та визнати за ним право на приватизацію житлової площі в кімнаті № 716, площею, 12,0 кв.м., в гуртожитку по [ADDRESS]. В обґрунтування таких позовних вимог позивач посилається на те, що з 01.10.1996 року він зареєстрований та проживає в кімнаті гуртожитку за вищезазначеною адресою. Ніякого іншого житла він ані у власності, ані у користуванні в Україні не має. Більше ніж 18 років він зареєстрований та постійно мешкає за вказаною адресою. З 15.01.1997 року він офіційно був прийнятий на роботу в якості слюсаря-ремонтника в сталеливарний цех № 2 стрілочного заводу, на балансі якого перебував даний гуртожиток. З 2013 року він є інвалідом ІІІ групи загального захворювання. Згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 13.12.2007 року № 4113, вищевказаний гуртожиток було передано на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-3» Дніпропетровської міської ради. 01.10.2008 року між ним та вказаним підприємством було укладено договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. 20.10.2009 року між ним та вказаним комунальним підприємством було укладено договір найму житлового приміщення. Всі умови вказаних договорів він ретельно виконує. В ПАО «Дніпропетровський стрілочний завод» документи щодо його вселення у спірну кімнату не збереглися, також як і відсутні вони у КП «Жилсервіс-3» ДМР. 09.07.2014 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради повідомило його, що через відсутність первинного ордеру йому було видано тимчасовий ордер на вселення в кімнату, строком до 30.12.2014 року, але через буцімто відсутність доказів його проживання більше п'яти років в даному гуртожитку, йому відмовлено в приватизації. Через вказані обставини він вимушений звернутися до суду. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, завчасно від представника було надано письмову заяву про можливість розгляду й вирішення справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та пред'явлену заяву просив задовольнити. Про заочного розгляду й вирішення справи не заперечував. Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, відповідач повідомлявся належним чином про місце та час судового засідання, про причини неявки суд не сповіщено, заперечень проти позову не надано, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивачів відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач зареєстрований та постійно проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS], з 07 жовтня 1996 року (а.с. 19, 28), та є основним квартиронаймачем зазначеного житлового приміщення (ордер серії НА № 271). Із позивачем укладені договори про надання комунальних послуг за вищевказаною адресою та укладено договір найму житлового приміщення у гуртожитку (а.с. 16, 17). Відповідач заперечує право позивача на здійснення приватизації кімнати (а.с. 29), що видно з письмової відповіді від 09.07.2014 року за вих. № В-27, посилаючись на відсутність доказів законного проживання позивача у вказаному житловому приміщенні більше п'яти років. Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 13.12.2007 року № 4113, вищевказаний гуртожиток було передано на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-3» Дніпропетровської міської ради. В Публічному акціонерному товаристві «Дніпропетровський стрілочний завод» будь-які документи щодо вселення позивача у спірну кімнату не збереглися, також вони відсутні і в Комунального підприємства «Жилсервіс-3» (а.с. 22, 24, 25, 26). Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на житло. Конституцією України також серед основних прав ї свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Зокрема статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. А згідно частини 1 статті 345 ЦК України фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частини 1 статті 2 вказаного Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі-квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до положень ч.,ч. 1, 3, статті 8 зазначеного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що громадяни, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках і фактично проживають у них, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках. Об'єктами приватизації можуть бути гуртожитки, які перебувають у власності територіальної громади, є об'єктами державної та комунальної власності. Крім того, згідно частини 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, паркІв-пам'ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовне (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Отже, враховуючи вищевказані норми Закону, а також те, що позивач зареєстрований та проживає у спірній кімнаті вже довготривалий час (більше п'яти років, а саме з 07.10.1996 року) відповідач не мав підстав відмовляти позивачу у здійсненні його законного права на приватизацію кімнати у гуртожитку, в зв'язку з чим, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача та визнати за ними право на приватизацію кімнати [ADDRESS] Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача.

Outcome: approved