Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04 липня 1995 року. Відповідачі зареєстровані у належному йому будинку, однак з 2014 року в ньому не проживають, участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг не приймають. Реєстрація відповідачів у житлі створює для нього як для власника, перешкоди, адже він змушений нести витрати з оплати комунальних послуг з урахуванням зареєстрованих у будинку осіб, та позбавлений можливості оформити субсидію. Вважає, що відповідачі, не проживаючи у жилому приміщенні понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк, втратили право користування вказаним житлом. Сторони до зали судових засідань не прибули. Позивач та його представник [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, на їх задоволенні наполягають, просять стягнути з відповідачів сплачений позивачем судовий збір. Від відповідачів [PERSON], [PERSON], діючої самостійно та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], надана заява, посвідчена 23 жовтня 2018 року тимчасово виконуючою обов'язки нотаріуса нотаріального округу міста Тюмень Тюменської області Савушкіною А.С., про визнання позовних вимог. Відповідачі зазначають, що вони та діти [PERSON], [PERSON], не проживають за адресою: [ADDRESS], з 27 червня 2014 року по даний час. Проти задоволення позову не заперечують, просять справу розглядати за їх відсутності. Відповідач [PERSON] також надала заяву, в якій зазначила, що в будинку [ADDRESS] не проживає з червня 2014 року по даний час; з позовом [PERSON] згодна, проти його задоволення не заперечує, справу просить розглядати за її відсутності. Відповідачу [PERSON] судові повістки неодноразово надсилались за адресою його реєстрації, однак конверти повернуті суду за закінченням строків зберігання. Представник третьої особи [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення заяви не заперечувала за умови наявності постійного місця мешкання у дітей. Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04 липня 1995 року, реєстровий № 1-2112, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В. Згідно довідки Комітету самоорганізації населення «Таганрозький» від 05 липня 2018 року, відповідачі [PERSON], 1981 року народження (син позивача), [PERSON], 1978 року народження (невістка позивача), діти [PERSON], 2008 року народження (не є родичем позивача), [PERSON], 2010 року народження (онук позивача), відповідачі [PERSON], 1996 року народження (не є родичем позивача), [PERSON], 1997 року народження (не є родичем позивача), дійсно зареєстровані в будинку [ADDRESS]. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що: - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, - положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16. Як вбачається з письмових пояснень сусідів позивача [PERSON] - [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]), підпис яких посвідчено 05 липня 2018 року Головою комітету самоорганізації населення «Таганрозький» Маховою, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], не проживають за адресою: [ADDRESS], з 27 червня 2014 року. Суд також враховує, що відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє самостійно та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], факт не проживання у спірному житлі підтвердили та проти задоволення позову не заперечували, так само, як і відповідач [PERSON] При цьому з заяви відповідачів [PERSON], [PERSON] вбачається, що вони та неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] проживають на даний час за адресою: [ADDRESS], та отримали свідоцтва про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації. З заяви відповідача [PERSON] вбачається, що вона на даний час проживає за адресою: [ADDRESS]. Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON], неповнолітній [PERSON], 2010 року народження, будучи членами сім'ї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратили право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України; відповідачі [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON], 2008 року народження, не будучи членами сім'ї власника житла, підлягають визнанню такими, що втратили право користування ним на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, адже їх реєстрація у належному позивачу будинку створює для нього низку перешкод у здійсненні у повній мірі права власності. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд ухвалює рішення на користь позивача, судовий збір у розмірі 704,80 гривень, сплачений ним за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON], яка діє самостійно та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON], у дольовому порядку, по 176,20 гривень з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved