Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 1442, 54 грн. як безпідставно набуте майно, оскільки відповідач під час перебування з ним в трудових відносинах, отримала вказану суму в якості відпускних за робочий рік наперед, в якому вона не працювала, після чого відповідач припинила трудові відносини с позивачем за власним бажанням. Оскільки отримана сума була виплачена відповідачу на законній підставі, яка згодом відпала, позивач вважає цю суму безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню відповідачем на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки вона діяла недобросовісно. В суді представник позивача на позові наполягає з викладених в ньому підстав, вважає що позивач, отримуючи вказані кошти, які, хоча і виплачені добровільно позивачем на законних підставах, діяла недобросовісно, про що свідчить її намагання при працевлаштування за направленням центру зайнятості отримати від позивача довідку про відмову їй в працевлаштуванні. Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав, не оспорюючи фактичних обставин щодо факту отримання вказаних в позові коштів і підстави їх отримання відповідачем, вважає, що ця сума не підлягає поверненню в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, оскільки факт недобросовісності відповідача не доведено позивачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено та не оспорюються сторонами, що сума 1442, 54 грн. є платежем, прирівняним до заробітної плати, отримана відповідачем від позивача в якості відпускних за період, в якому позивач не працювала, оскільки після прийняття на роботу відразу отримала відпустку, після закінчення терміну якої була звільнена за власним бажанням. У відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки підставою отримання відповідачем суми позову було її право на отримання відпустки, яке після її звільнення до відпрацювання періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою. У відповідності до приписів п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню прирівняні до заробітної плати платежі, якщо їх виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Сторонами не заперечено, а, отже приймається судом, що вказана сума була виплачена позивачем відповідачу добровільно, за відсутності рахункової помилки. Позивачем не було доведено суду факт недобросовісності з боку відповідача належними і допустимими доказами. На підтвердження цього факту представник позивача послався, як на належний доказ, на лист керівника позивача директору центру зайнятості (а.с.8), в якому він повідомляє про свою відмову в проханні позивача зробити запис в її направленні на роботу з центру зайнятості про відмову підприємства в її працевлаштуванні, який, на його погляд, підтверджує намір відповідача працевлаштуватися, отримати відпускні і не працювати на підприємстві, одразу звільнившись з нього, і свідчить про недобросовісність з боку відповідача. Суд не погоджується з такими доводами, вважає таке трактування вказаного листа лише припущенням позивача про недобросовісність відповідача. Представник відповідача завив суду про неналежність вказаного доказу, пояснив, що відповідач дійсно отримала відмову позивача на своє працевлаштування за направленням центру зайнятості на вказаному підприємстві, оскільки бажала працевлаштуватися на умовах неповного робочого дня, в чому позивачем їй було відмовлено, з цього приводу вона зверталася з позовом до позивача до суду, після чого позивач прийняв її на роботу. Зазначені представником фактичні обставини, не заперечені представником позивача, приймаються судом, і доводять, що вказаних представником позивача доказ не є належним, оскільки стосується іншої обставини відмови позивача в прийнятті на роботу відповідача, наслідком чого стало звернення відповідача до суду за захистом свого порушеного права на прийняття на роботу з позовом до позивача. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України щодо змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оскільки позивачем суду не доведено наявність в діях відповідача недобросовісності, як умови, за наявності якої не може бути застосована заборона на повернення безпідставно набутого майна, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed