Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що його матері [PERSON] та зведеному брату [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала [ADDRESS]. 10 жовтня 2000 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] визнано недієздатним в зв'язку з чим [PERSON] знаходиться в комунальному закладі «Стародобровольський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради. [INFO] померла мати позивача, після смерті якої відкрилася спадщина на ? частину квартири. 02 вересня 2005 року мати позивача склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, згідно якого ? частку [ADDRESS] заповіла [PERSON]. На момент смерті матері позивач був інвалідом 2 групи, тобто згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині. Також на момент смерті позивач проживав разом з матір*ю, тобто фактично прийняв спадщину. 23 липня 2008 року позивач звернувся до першої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на спадщину, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва в зв'язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на квартиру. Тому позивач просить суд визнання заповіт частково недійсним, встановити факт прийняття спадщини та визнати за ним право власності на ? частину квартири. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала, що позивач має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті своєї матері. Представники третіх осіб в судове засідання не з*явилися про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 березня 1998 року [PERSON] (мати позивача) та [PERSON] (зведений брат позивача) належала на праві спільної сумісної власності [ADDRESS] / т. 1, а.с.6/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2000 року [PERSON] визнаний недієздатним, в зв'язку з чим знаходиться в комунальному закладі «Стародобровольський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] /т. 1, а.с. 10/. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частки [ADDRESS]. 02 вересня 2005 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, згідно якого ? частку [ADDRESS] заповіла [PERSON] /т. 1, а.с. 16/. [PERSON] звернувся до першої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на спадщину, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва в зв'язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на квартиру Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст. 1220 ЦК України передбачає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошеної її померлою. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На момент смерті [PERSON] - [PERSON] був інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] від 26 травня 2004 року /т.1 а.с. 20/, тобто згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України позивач має право на обов'язкову частку у спадщині. Крім того на момент смерті позивач проживав разом з матір*ю, тобто фактично прийняв спадщину. Виходячи з вимог ст. 1241 ЦК України, право на обов'язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] має [PERSON] При спадкуванні за законом йому належала б 1/2 частка спадщини. Спадкоємцям, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, належить відповідно до ст. 1241 ЦК України половина від 1/2 частки, тобто 1/4 частка. Разом з тим, визнання за [PERSON] права на обов'язкову частку у спадщині, яка відкрилась в зв'язку із смертю спадкодавця [PERSON], на думку суду, не тягне за собою недійсність складеного 02 вересня 2005 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом восьмої Дніпропетрвоської державної нотаріальної контори [PERSON] на користь [PERSON], оскільки такі підстави не передбачені вимогами ст. 1257 ЦК України, яка містить вичерпний перелік підстав недійсності заповіту. Тому вимоги позивача визнати заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом восьмої Дніпропетрвоської державної нотаріальної контори [PERSON], частково недійсним (в частині, складаючої обов'язкові частки у спадщині, визначені у позові) задоволенню не підлягають. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного та наявних доказів, що маються в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності та встановлення факту підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial