Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 26 квітня 2006 року, на підставі заяви [PERSON] про надання кредиту від 12 квітня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Дніпропетровське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 766/1. Відповідно до умов кого позичальнику було надано кредитні кошти в сумі 250 000 грн. за умовами сплати процентів за користування кредитом в розмірі 18 % річних, строком на 36 місяців. Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, термін користування кредитними коштами визначено у 36 місяців, з остаточним погашенням кредиту не пізніше 25 квітня 2009 року. [PERSON] грошові кошти отримала що підтверджується заявою на видачу готівки № 4 від 26 квітня 2006 року. По закінченню терміну користування кредитними коштами - 25 квітня 2009 року позичальник грошові кошти не повернула в результаті чого утворилась заборгованість яка станом на 05 липня 2013 рік становить 780 323,86 грн. у тому числі: прострочена заборгованість 192 000 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 135 861,98 грн. (з 01 травня 2009 року по 31 травня 2012 рік), 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 25 484,65 грн. (з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 рік), втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу 426 977,23 грн. (з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 рік) З метою забезпечення повернення грошових коштів, процентів за користування кредитними коштами та інших платежів, передбачених кредитним договором, з ТОВ «Кінотеатр «Валентина» 26 квітня 2006 рік було укладено договір поруки. Також в забезпечення виконання умов кредитними договорами, між Банком та ТОВ «Кінотеатр «Валентина» 26 квітня 2006 року був укладений іпотечний договір, який 26 квітня 2006 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON] за реєстраційним № 2566, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме : будівля кінотеатру «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору Банком прийнято рішення про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: будівлю кінотеатру «[INFO]», що знаходиться за адресою [ADDRESS], який належить на праві приватної власності іпотекодавця - ТОВ «Кінотеатр Валентина» в сумі 2 532 143,94 грн. 15 червня 2009 року за вих. № 12/276 Банком на адресу ТОВ «Кінотеатр «Валентина» та всіх відповідачів по кредитним договорам, було направлено лист повідомлення про заборгованість з проханням усунути порушення. Дане повідомлення було отримано, але залишено без задоволення, як зі сторони позичальників так і зі сторони солідарного поручителя та майнового поручителя ТОВ «Кінотеатр «Валентина» Тому банком було прийнято рішення на вчинення виконавчого напису та 23 вересня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі правочинів за № 3859 на підставі іпотечного договору від 26 квітня 2006 року. Згідно виконавчого напису пропонувалось звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: будівля кінотеатру «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за рахунок коштів від реалізації будівлі кінотеатру «[INFO]» задовольнити вимоги ВАТ «Ощадбанк» в розмірі 2 530 143,94 грн. 12 жовтня 2009 року на адресу банка надійшов лист підписаний директором ТОВ «Кінотеатр «Валентина». Однак заборгованість погашена не була. Тому позивач просить суд позовні вимоги задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів існуючу заборгованість. Представник позивача в судовому засідання свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин не явки суду не повідомила. Представник ТОВ «Кінотеатр «Валентина» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі Судом встановлено, що 26 квітня 2006 року, на підставі заяви [PERSON] про надання кредиту від 12 квітня 2006 року /а.с. 16-19/ між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Дніпропетровське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 766/1. Відповідно до умов кого позичальнику було надано кредитні кошти в сумі 250 000 грн. за умовами сплати процентів за користування кредитом в розмірі 18 % річних, строком на 36 місяців /а.с. 22-27/. Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, термін користування кредитними коштами визначено у 36 місяців, з остаточним погашенням кредиту не пізніше 25 квітня 2009 року. Банк взяті на себе зобов'язання виконав в повному обсязі, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 4 від 26 квітня 2006 року /а.с. 28/. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. У зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань станом на 05 липня 2013 рік утворилась заборгованість в розмірі 780 323,86 грн. у тому числі: прострочена заборгованість 192 000 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 135 861,98 грн. (з 01 травня 2009 року по 31 травня 2012 рік), 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 25 484,65 грн. (з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 рік), втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу 426 977,23 грн. (з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 рік). Які підлягають стягненню з [PERSON]. З метою забезпечення повернення грошових коштів, процентів за користування кредитними коштами та інших платежів, передбачених кредитним договором, з ТОВ «Кінотеатр «Валентина» 26 квітня 2006 рік було укладено договір поруки. Також в забезпечення виконання умов кредитними договорами, між Банком та ТОВ «Кінотеатр «Валентина» 26 квітня 2006 року був укладений іпотечний договір, який 26 квітня 2006 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON] за реєстраційним № 2566, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме : будівля кінотеатру «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. ст. 541, 543 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом. У разі солідарного обов'язку боржників частково або в повному обсязі як від всіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Солідарну відповідальність перед кредитором несуть і боржник, і поручитель, якщо інше не встановлено договором поруки відповідно до ч.1 ст. 554 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2006 року [PERSON] уклала з позивачем кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти в сумі 250 000 грн. на строк до 25 квітня 2009 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк 26 квітня 2006 року уклав з ТОВ «Кінотеатр «Валентина» договір поруки. Пред'являючи позов позивач посилався на те, що [PERSON] та її поручитель ТОВ «Кінотеатр «Валентина», кредитну заборгованість не погасили навіть після направлення вимог. Відповідно до ч. 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про стягнення кредитної заборгованості із фінансових поручителів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Так, строк основного зобов'язання настав 25 квітня 2009 року , а банк звернувся до суду із позовними вимогами до поручителя лише 10 жовтня 2013 року. Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог стосовно солідарного стягнення кредитної заборгованості з поручителя. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, враховуючи всі фактичні обставини справи, та наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 766/1 від 26 квітня 2006 року станом на 07 липня 2013 рік в розмірі 780 323,86 грн. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial