Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.03.2008 року уклав з відповідачкою кредитний договір № б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 8 000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначає, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою складає між нею та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, вказує, що відповідач в порушення умов кредитного договору зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим станом на 31.07.2015 року має заборгованість перед позивачем на загальну суму 10 894 гривні 96 копійок, з яких: 7 302 гривні 96 копійок - заборгованість за кредитом, 2 012 гривень 76 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 584 гривні 24 копійки - заборгованість по пені та комісії, а також штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 495 гривень - штраф (процентна складова), яку просить стягнути з відповідачки, шляхом задоволення його позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву в якій позов підтримав, просив задоволити позов повність з підстав викладених в ньому та проводити розгляд справи у його відсутності на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, однак подала до суду свої заперечення, у яких позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити повністю та проводити судовий розгляд без її участі, тому суд, приходить до висновку про можливість слухати справу у її відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно зі ст. ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання та згідно ст. 629 цього ж Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні, між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою 21.03.2008 року уклав з відповідачкою кредитний договір № б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 8 000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Крім того, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява (а.с.6) разом з умовами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою (а.с.7-12) складає між нею та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні вищезазначеного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В судовому засіданні встановлено, що у підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що станом на 31.07.2015 року відповідачка, на відміну від позивача, який виконав взяті на себе зобов'язання, свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за договором належно не виконала, у підтвердження чого надав розрахунок заборгованості (а.с.3-5), однак дана обставина повністю спростовується рішенням Третейського суду м.Дніпропетровськ від 03.06.2013 року, відповідно до якого з відповідачки на користь позивача було стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 20 391,92 грн. (а.с.33), що підтверджується квитанціює від 23.05.2014 року №16 (а.с.37), у зв'язку з чим вказаний розрахунок не може бути прийнятий до уваги як належний та допустимий доказ факту порушення відповідачкою своїх зобов'язань за договором та наявності у останньої заборгованості у розумінні ст.57-60 ЦПК України, у зв'язку з тим, що не містить підпису останньої. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інших належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів порушення відповідачкою своїх зобов'язань за договором та наявності у останнього заборгованості у підтвердження позовних вимог до [PERSON] позивачем не надано. У зв'язку з вищевикладеним, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів порушення відповідачкою своїх зобов'язань за договором та наявності у останньої заборгованості, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за договорами № б/н від 21.03.2008 року у розмірі 10 894,96 грн. не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, у зв'язку з чим не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст. ст. 525, 526, 530, 610-612, 634, 638, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed