Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30.06.2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення взятих на себе зобов'язань позичальник не виконував умови кредитного договору та станом на 30.09.2016 року має заборгованість в розмірі 29504 грн. 95 коп., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 7932 грн. 75 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 18001 грн. 89 коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 1689 грн. 12 коп., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процента складова) в сумі 1381 грн. 19 коп. В зв'язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в зазначеному розмірі та судові витрати по справі. Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на виклики до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив. В наданій позовній заяви в разі його неявки просив розглядати справу без його участі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог за недоведеністю належними доказами факту укладення кредитного договору від 30.06.2006 року та видачі кредитних коштів. Проти розгляду справи за відсутності представника банку не заперечував. З урахуванням зазначеного та фактично заявленого позивачем в позові клопотання в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності представника позивача. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві, заслухавши заперечення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що 30.06.2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Разом з тим, у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України доказів щодо укладення 30.06.2006 року зазначеного кредитного договору з відповідачем (оригіналу чи копії договору) до позовної заяви та під час подальшого розгляду справи позивачем суду представлено не було. А надані до позову розрахунок заборгованості, довідка про зміни умов кредитування, умови та правила надання банківських послуг, копія паспорту відповідача, не є належними та допустимими доказами укладення між сторонами кредитного договору в передбаченому законом порядку та виконання банком вимог ст.1054 ЦК України. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що про обставини укладення з банком кредитного договору від 30.06.2006 року йому нічого не відомо. А з наданих останнім до заперечень документів вбачається, що на його адресу банком направлялись письмові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 04.08.2006 року. Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення 30.06.2006 року кредитного договору з відповідачем, видачі кредитної картки та кредитних коштів, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову банку в повному обсязі. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed