Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.06.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір №DNK0AN09980402, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 40436 грн. 74 коп. на строк до 14.06.2012 року. В порушення взятих на себе зобов'язань позичальник не виконував умови кредитного договору та станом на 30.01.2015 року має заборгованість в розмірі 60319 грн. 46 коп., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 12679 грн. 40 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 19397 грн. 08 коп., заборгованості по комісії в сумі 2377 грн. 62 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 25865 грн. 36 коп. З урахуванням зазначеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 60319 грн. 46 коп. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.06.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNK0AN09980402, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 40436 грн. 74 коп. Пунктом 7.1 кредитного договору визначено, що кредит надається на строк по 14.06.2012 року включно. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 1002 грн. 44 коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагородам. Пунктом 2.3 кредитного договору встановлено, що банк на власний розсуд має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту у разі порушення останнім зобов'язань, передбачених умовами договору. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Також судом встановлено, що реалізуючи своє право, передбачене п.2.3 кредитного договору та ч.2 ст.1050 ЦК України, позивач в 2011 році звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до позичальника [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №DNK0AN09980402 від 16.06.2007 року. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.05.2011 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним договором було задоволено частково. Ухвалою суду від 16.06.2011 року заочне рішення від 11.05.2011 року було скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку, за наслідками якого ухвалою суду від 19.09.2011 року позовну заяву банку було залишено без розгляду. 16.03.2015 року банк звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 30.01.2015 року та згідно наданого до уточненого позову розрахунку складає 60319 грн. 46 коп., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 12679 грн. 40 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 19397 грн. 08 коп., заборгованість по комісії в сумі 2377 грн. 62 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 25865 грн. 36 коп. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (ч.5 ст.261 ЦК України). Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Звернувшись в 2011 році до суду з позовом до відповідача про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та після залишення позову без розгляду 19.09.2011 року, повторно звернувся до суду з позовом лише в березні 2015 року. Тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності та спеціального строку в один рік до вимоги про стягнення неустойки. Оскільки іншого строку позовної давності сторонами у договорі не визначено, відповідач просив застосувати строки позовної давності, позивач клопотань про поновлення пропущеного процесуального строку не заявляв та доказів щодо поважності причин пропуску останнього не надав, з урахуванням положень ч.4 ст.267 ЦПК України в задоволенні позову слід відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову сплачений позивачем судовий збір слід віднести на користь держави.

Outcome: dismissed