Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Білоцерківської міської ради Київської області мотивуючи тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], згідно заповіту від 05.05.1987 року спадкодавець заповів належний йому будинок [PERSON] -70/100 частин будинку, [PERSON] -30/100 частин будинку, пізніше 09.11.1995 року батько уклав договір дарування, згідно якого подарував [PERSON] 39/100 частин вказаного будинку, після укладення договору дарування у власності спадкодавця залишилася 61/100 частина вказаного будинку. У 2015 році позивач звернувся до нотаріуса з приводу оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, але йому було відмовлено в оформленні спадкових прав з підстав відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно, а тому позивач просив суд визнати за ним право власності на 30/100 частин житлового будинку під [ADDRESS] згідно заповіту від 05.05.1987 року. За ухвалою суду від 10.07.2015 року було проведено заміну відповідача Білоцерківської міської ради Київської області на належного -[PERSON] та [PERSON]. В суді позивач уточнив позовні вимоги, надавши письмову заяву, в якій просив суд визнати за ним право власності на 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS] після померлого батька [PERSON]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою мотивуючи тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилася спадщина у вигляді 14/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] це майно вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON], але не оформила свідоцтво про право на спадщину та не провела реєстрацію свого права власності на нерухоме майно, в зв'язку з цим нотаріусом відмовлено [PERSON] в оформленні спадкових прав, а тому він просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування на 14/100 частин вказаного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Відповідач [PERSON] подала також до суду зустрічну позовну заяву мотивуючи тим, що вона є дочкою [PERSON], який помер [INFO], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], вона прийняла спадщину після смерті батька, в судовому засіданні їй стало відомо про існування заповіту на вказаний будинок та договору дарування, спадщина відкрилася на 61/100 частину будинку, вона у заповіті не зазначена, але має право на обов'язкову частку у спадщині, нотаріусом їй відмовлено в оформленні спадкових прав, а тому відповідач просила суд визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після смерті її батька в розмірі 10/61 частини вказаного житлового будинку. За ухвалою суду від 02.09.2015 року зустрічні позовні заяви об'єднані до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідач [PERSON] надала в судовому засіданні заяву про уточнення вимог по її зустрічному позову, в якій просила суд визнати за нею право власності на 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Позивач [PERSON] свій позов підтримав, зустрічні позовні заяви визнав. Відповідач [PERSON] та його представник позов визнали, свою зустрічну позовну заяву підтримали, зустрічну позовну заяву [PERSON] визнали. Відповідач [PERSON] позовну заяву та зустрічну позовну заяву [PERSON] визнала, свою зустрічну позовну заяву підтримала. Представник 3-ї особи -Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області до суду не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи є клопотання щодо розгляду справи без участі представника нотаріальної контори. Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймали участь у розгляді даної справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов та зустрічні позови підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про його смерть. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] залишив заповіт на належний йому житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] -на 70/100 частин будинку та на ім'я [PERSON] -на 30/100 частин будинку, що стверджується копією цього заповіту, посвідченого 05.05.1987 року державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1944. Але згідно договору дарування від 09.11.1995 року [PERSON] подарував [PERSON] 39/100 частин житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд по [ADDRESS], що стверджується копією договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-5775. Отже, після укладення договору дарування у власності спадкодавця залишилася 61/100 частина вказаного вище житлового будинку. Так, згідно довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 17.06.2015 року № 904, станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] -61/100 частина будинку на підставі Умови про право забудування земельної ділянки, посвідченої Білоцерківською держнотконторою 05.05.1940 року за № 1275 /книга № 52, реєстровий № 5303/; за [PERSON] -39/100 частин будинку на підставі договору дарування № 1-5775 від 09.11.1995 року, посвідченого Білоцерківською держнотконторою / книга № 52, реєстровий номер № 5303/. Згідно копії технічного паспорта МБТІ на даний житловий будинок станом на 08.10.2002 року та згідно матеріалів інвентаризаційної справи на вказане домоволодіння, яка оглядалася в судовому засіданні, самовільні забудови в домоволодінні по [ADDRESS] відсутні. З матеріалах спадкової справи № 626/2000 щодо майна померлого [PERSON], копію якої надано на запит суду Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, вбачається, що спадщину після смерті [PERSON], який помер [INFO], прийняли його дочки [PERSON] та [PERSON], подавши до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини 28.09.2000 року та 16.11.2000 року, спадщину також прийняв син спадкодавця [PERSON], оскільки згідно довідки КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 1 від 05.11.2014 року № 4674, він був зареєстрований разом з померлим по день його смерті по [ADDRESS]. Документи, які підтверджують родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємцями, знаходяться в матеріалах спадкової справи. В п.п. 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, до спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], мають застосовуватися положення ЦК України 1963 року. За ст.524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно приписів ст. ст.527, 529 ЦК України 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 549 даного Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту N 18/5 від 18.06.94 року, зареєстровано в Міністерстві 07.07.1994 року за № 152/361 ( Наказ втратив чинність на підставі Наказу Мінюсту N 20/5 від 03.03.2004 ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно ст. 560 ЦК 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За ст.561 цього Кодексу свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. А п. 112 вищенаведеної Інструкції було передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Як вказано вище в рішенні, спадщину після смерті [PERSON] прийняли його діти -[PERSON], [PERSON] та [PERSON], які свідоцтв про право на спадщину не оформляли, а [PERSON] пмоерла [INFO], що слідує з копії свідоцтва про її смерть. В судовому засіданні також було встановлено, що спадкоємець за заповітом [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON]. Таким чином, спадщина відкрилася на 61/100 частину спадкового майна, яким є житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на 30/100 частин спадкового майна, що становить від 61/100 -18/100 частин вказаного вище будинку, з врахуванням того, що 39/100 частин будинку подаровано [PERSON], та частки у спадщині спадкоємця за заповітом -18/100, залишається частка спадкового майна -43/100. За положеннями ст.537 ЦК України 1963 року частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Отже, на частину спадкового майна, що становить 43/100 частини житлового будинку по [ADDRESS], претендують три спадкоємці за законом -діти спадкодавця, на що вказано вище, тобто, частка кожного із них у спадковому майні буде становити 14/100 /43/100 : 3/. При цьому згідно ст.535 ЦК України 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, [PERSON] та [PERSON] на момент сменті спадкодавця були непрацездатними, тобто, мали право на обов'язкову частку у спадщині, але у даному випадку ці норми судом не застосовуються, оскільки не все спадкове майно охоплене заповітом, а частка за законом, на яку вказано вище, є більшою, ніж розмір обов'язкової частки у спадщині. Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті батька 33/100 частини спадкового майна /18,3 % -за заповітом + 14,3 % -за законом =32,6 %/, [PERSON] та [PERSON] -по 14/100 частин спадкового майна за законом. Вище в рішенні вказано і судом встановлено, що [PERSON] [INFO] померла, а спадщину після неї прийняв її син [PERSON], подавши 10.07.2015 року заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Наведене стверджується копією спадкової справи № 158/2015 щодо майна померлої [INFO] [PERSON], копію якої надано до суду Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України 2004 року право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, [PERSON] прийняв у визначеному законом порядку спадщину після смерті матері, як спадкоємець першої черги за законом, інші спадкоємці відсутні, але оформити спадкові права на нерухоме майно у нотаріуса він не має можливості. За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Але [PERSON], [PERSON], які прийняли спадщину після смерті батька і звернулися до нотаріальної контори за одержанням свідоцтв про право на спадщину, постановою державного нотаріуса Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.Г. від 15.05.2015 року та від 18.08.2015 року було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на майно померлого [INFO] батька [PERSON], оскільки вони не надали неналежним чином оформлений правовстановлюючий документ на спадкове майно, що вбачається з копій постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. [PERSON] також постановою державного нотаріуса Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О.А. від 18.08.2015 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої [INFO] матері [PERSON] через неподання правовстановлюючих документів на спадкове майно, що вбачається з копії постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що за спадкодавцем було зареєстровано в МБТІ право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], який є спадковим майном, на що вказано вище в рішенні. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць /п.1.3/. А відповідно до п.1.4 цього Положення, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно -це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. А згідно ст.4 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Таким чином, виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». А відповідно до п.37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: в т.ч. і рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, в силу приписів вищенаведених правових норм спадкодавець набув права власності на вказаний вище будинок, а спадкоємці набули право на спадкування цього майна. А тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 33/100 частини житлоовго будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті його батька [PERSON]; за [PERSON] визнати право власності на 14/100 частин цього будинку в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON]; за [PERSON] визнати право власності на 14/100 частин цього будинку в порядку спадкування після смерті його матері [PERSON] Згідно звіту спеціаліста про оцінку майна станом на 20.07.2015 року, оціночна /ринкова/ вартість житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] становить 204 991 грн.95 коп. [PERSON] і [PERSON] звільнені від сплати судового збору як потерпілі від наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому КМ України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з цими правилами, коли [PERSON] звільнено від сплати судового збору, то судовий збір в сумі 676 грн.47 коп. / 1% від вартості майна пропорційно до задоволеної частини позовних вимог/ необхідно стягнути на користь держави з [PERSON] та [PERSON], яку також звільнено від сплати судового збору, а тому належить стягнути судовий збір тільки з [PERSON] в сумі 338 грн.24 коп. /1/2 частину/. По зустрічному позову [PERSON] понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 286 грн.99 коп., що підтверджено квитанцією, необхідно стягнути на його користь з [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах -по 143 грн.50 коп. з кожного. По зустрічному позову [PERSON], яка звільнена від сплати судового збору, судовий збір в сумі 286 грн.99 коп. необхідно стягнути з [PERSON] та [PERSON], а оскільки [PERSON] звільнено від сплати судового збору, то судовий збір в сумі 143 грн.50 коп. /1/2 частина/ на користь держави стягується тільки з [PERSON]

Outcome: approved