Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними: ●його довіреності від 13 травня 2013 року щодо уповноваження відповідача [PERSON] на нібито здійснення від його імені продажу земельної ділянки, площею 2.6302 га, кадастровий № 3221481500:03:004:0017, що розташована на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 565, ●договору її купівлі-продажу від 6 липня 2013 року між [PERSON], від його імені за вищезазначеним дорученням, та співвідповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], за реєстровим № 1719, з її витребуванням з незаконного володіння співвідповідача [PERSON] на його користь. Представник прокуратури в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачі та третя особа, в судові засідання не зявлялися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. У звязку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалив рішення у порядку заочного розгляду. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ У відповідності до положень ч.ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Відповідно до положень ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом положень ст. 240 ЦК України вбачається, що представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 та ч.2 ст.248 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, при припинені \~представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Як вбачається з положень ст.ст.377 і 392 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. \~ У відповідності до положень ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з положеннями п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України \~«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Аналогічна правова позиція встановлена Верховним Судом України в постанові від 3.10.2011 року у справі № 6-36цс11 та постанові від 30.01.2012 року у справі №6-61цс11, прийнятими за результатами заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Судом достовірно встановлено, що 13.05.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером № 665, посвідчено довіреність, якою позивач уповноважив співвідповідача [PERSON] бути його представником у будь-яких установах чи підприємствах незалежно від підпорядкування та форми власності і галузевої належності з будь-яких питань, пов'язаних з розпорядженням продажем, міною, здачею в оренду, передачею в іпотеку тощо, належної останньому земельної ділянки площею 2,6302 га, кадастровий № 3221481500:03:004:0017, що розташована на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області та належної позивачу на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №676202/83383. 6 липня 2013 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], за реєстровим № 1719, посвідчено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки між позивачем, від імені якого на підставі довіреності діяв співвідповідач [PERSON], та відповідачем [PERSON] У відповідності до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за № 252 від 19.05.2015 року, підпис та рукописний запис «Дудар Микола Дмитрович» в довіреності від 13 травня 2013 року на бланку серії ВТЕ № 311526, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 665, виконаний не позивачем, а іншою особою. Таким чином, приймаючи по справі рішення суд виходить з того, що довіреність від 13 травня 2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером № 565, є підробленою, у звязку з чим, не відповідала фактичному волевиявленню позивача, а тому, повинна бути визнана недійсною. З зазначених підстав підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, укладений 6 липня 2013 року між відповідачем [PERSON], від імені позивача, та відповідачем [PERSON], так як законних повноважень у відповідача [PERSON] на укладення цього договору не було. У звязку з наведеним, вищезазначені правочини підлягають визнанню недійсними та скасуванню, а позивач має право на витребування нерухомості із чужого незаконного володіння її покупця - відповідача [PERSON] Під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо стягнення судового збору у відповідності до положень ст. 88 КПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved