Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що наказом №149-к від 23.12.2010 року його було призначено на посаду директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на п`ять років, з 23.12.2010 року по 22.12.2015 року, з окладом згідно контракту. Наказом №65-к від 21.06.2012 року його було залишено на посаді директора строком на п`ять років, з 23.06.2012 року по 22.06.2017 року, а згідно наказу №03-к від 21.04.2017 року - на строк з 23.06.2017 року по 22.06.2020 року. В зв`язку з призначенням на посаду, 23.06.2012 року між ним та Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ» було укладено трудовий контракт №51-а про призначення його директором Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» з 23.06.2012 року по 22.06.2020 року, з окладом в розмірі 4150 грн. Додатковою угодою до контракту від 21.04.2017 року термін дії контракту було продовжено на три роки з 23.06.2017 року по 22.06.2020 року. Наказом №03-к від 28.02.2019 року його було звільнено з займаної посади за угодою сторін (п.п. «б» п.25 контракту) на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, про що винесено відповідний наказ №02-к від 28.02.2019 року про припинення трудового договору (контракту). Поряд з цим, при звільненні йому не були виплачені всі належні суми, а саме: суми мінімально гарантованого окладу, суми посадового окладу згідно умов контракту, матеріальна допомога на оздоровлення. Так, встановлений трудовим контрактом розмір посадового окладу не відповідав розміру посадового окладу, встановленого Галузевою угодою. Відповідно до статуту відповідача, він заснований на державній та кооперативній власності і входить до складу Українського державно-кооперативного проектно-вишукувального і науково-дослідного об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», що підпорядковане Міністерству сільського господарства і продовольства України. 20.12.2013 року між Міністерством аграрної політики та продовольства України, Всеукраїнським об`єднанням організації роботодавців «Федерація роботодавців агропромислового комплексу та продовольства України» та Профспілками працівників агропромислового комплексу України було укладено галузеву угоду на 2014-2016 роки, зареєстровану Міністерством соціальної політики України 16.01.2014 року. Відповідно до п.1.4 Галузевої угоди та в силу ч.ч.2-4 ст.ст.97,98 КЗпП України дія вказаної галузевої угоди поширюється і на діяльність Інституту, встановлення розміру окладів працівникам. Виходячи із положень Галузевої угоди для працівників, у т.ч. і керівників, проектно-вишукувальних підприємств, мінімально гарантований розмір посадового окладу для позивача мав складати мінімально гарантований посадовий оклад техніка всіх спеціальностей і мав розрахуватись: мінімальна заробітна плата х 105% х 1,2. З огляду на це та встановлений контрактом розмір посадового окладу протягом 2018-2019 років йому було недонараховано та невиплачено суму посадового окладу в розмірі 8707 грн. 72 коп. Крім того, в 2017-2018 роках на вимогу третьої особи йому було запропоновано змінити режим роботи, перейшовши на 2-х часовий робочий день. Питання зміни оплати праці не вирішувалось, відповідні зміни до укладеного контракту не вносились. Однак, після звільнення йому стало відомо, що відповідач за 2017-2018 роки виплачував заробітну плату із розрахунку 2-х часового робочого дня та не бажає виплатити за цей період всю суму, передбачену умовами контракту. Також йому жодного разу не виплачувалось матеріальна допомога на оздоровлення та не були виплачені відповідні суми при звільненні. Починаючи з 2017 року він мав на меті звільнитись із займаної посади за власним бажанням, в зв`язку із чим систематично надавав відповідні заяви, на які третя особа не реагувала, фактично змушуючи примусово працювати. Характер займаної посади не дозволяв позивачу самостійно залишити роботу по закінченню 2-х тижневого строку після подання заяви, трудова книжка знаходилась у третьої особи. Внаслідок таких умисних дій він був змушений прикладати додаткові зусилля для забезпечення організації свого життя та життя своєї сім`ї. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача недонараховану та невиплачену мінімально гарантовану суму посадового окладу в розмірі 8707 грн. 72 коп., заборгованість по заробітній платі згідно умов контракту за період 2017-2018 року; матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 2012 по 2018 роки, моральну шкоду в сумі 83000 грн. Під час розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги та посилаючись на ті ж саме підстави, відповідно до наведеного в уточненому позові розрахунку, остаточно просив стягнути з відповідача на його користь недонараховану та невиплачену мінімально гарантовану суму посадового окладу в розмірі 8707 грн. 72 коп., заборгованість по заробітній платі згідно умов контракту за період 2017-2018 року в сумі 367068 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 2012 по 2018 роки в сумі 61664 грн. 84 коп., моральну шкоду в сумі 83000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позову підтримали та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні 19.06.2019 року просив відкласти розгляд справи для ознайомлення з матеріалами справи. В подальші судові засідання за викликами не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив. Проте, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що через скрутну та незадовільну ситуацію у господарській діяльності відповідача, відсутність замовлень на проектні роботи, станом на початок 2018 року заборгованість підприємства за зведеним виконавчим провадженням №49206650 склала 3116077 грн. 90 коп. За ініціативою позивача третьою особою було дозволено та погоджено перевести його на неповний робочий час з розрахунку дві години на день, про що зазначено у відповідних заявах поданих позивачем 28.12.2016 року, 01.06.2017 року та 29.12.2007 року. За період з 01.01.2017 року по 28.02.2019 року позивач, як директор, постійно отримував заробітну плату в розрізі неповного робочого дня (за 2 години) від посадового окладу 4150 грн., згідно погоджених йому заяв. Тому, здійснений позивачем розрахунок з посиланням на Галузеву угоду та з розрахунку мінімального посадового окладу техніка всіх спеціальностей при повному робочому часі, є невірним. Крім того, навіть згідно п.5.12 галузевої угоди, при застосуванні неповного робочого часу за ініціативи працівника, за угодою між працівником і роботодавцем оплата праці проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. На час здійснення керівництва Інститутом на протязі 2010-2019 років позивач, як директор та особа, яка повністю відповідає за фінансово-господарську діяльність підприємства, жодного разу не застосовував положення Галузевої угоди щодо зміни оплати праці, як найманих працівників, так і по відношенню до себе. Більш того, позивачу достеменно відомо, що відповідач виключений з підпорядкування Мінагрополітики, як органу управління, а також не перебуває в сфері дії сторін Галузевої угоди згідно з наказом Мінагрополітики України №324 від 07.09.2004 року. Представник третьої особи в свої письмових поясненнях та поясненнях під час розгляду справи також заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві відповідача. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.12.2010 року між позивачем та Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ» було укладено контракт про прийняття [PERSON] на посаду директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на термін з 23.12.2010 року по 22.06.2012 року. На підставі укладеного контракту було видано наказ №149-к від 23.12.2010 року. 21.06.2012 року третьою особою було видано наказ №65-к про залишення [PERSON] на посаді директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» з продовженням контракту на п`ять років з 23.06.2012 року по 22.06.2017 року. 23.06.2012 року між позивачем та третьою особою було укладено новий контракт про призначення [PERSON] на посаду директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на термін з 23.06.2012 року по 22.06.2017 року. Відповідно до умов п.28 контракту, 21.04.2017 року третьою особою було видано наказ №03-к від 21.04.2017 року про залишення позивача на посаді директора з продовженням строку дії контракту строком на три роки з 23.06.2017 року по 22.06.2020 року. На підставі заяви позивача від 26.02.2019 року, наказом №03-к від 28.02.2019 року його було звільнено з займаної посади за угодою сторін (п.п. «б» п.25 контракту) на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, про що винесено відповідний наказ №02-к від 28.02.2019 року про припинення трудового договору (контракту). Згідно ч.ч.1-4 ст.65 ГК України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно ст.20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту. Статтею 56 КЗпП України передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Згідно статуту Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» останній заснований на державній і кооперативній власності та входить до складу Українського державно-кооперативного проектно-вишукувального і науково-дослідного об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», що підпорядковане Міністерству сільського господарства і продовольства України. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правовою формою відповідача зазначено - державна організація, засновником та органом управління - Міністерство аграрної політики України. Пунктами 6.1, 6.3, 6.6 статуту відповідача встановлено, що управління Інститутом здійснює директор, який є його керівником та наймається шляхом укладання з ним контракту. Умовами п.17 контракту від 23.06.2012 року, укладеного між позивачем та третьою особою, було передбачено, що за виконання передбачених цим контрактом обов`язків, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного інститутом в результаті його господарської діяльності, виходячи із встановленого йому посадового окладу в розмірі 4150 грн. і фактично відпрацьованого часу; надбавки за інтенсивність праці і особливий характер роботи у розмірі 2075 грн. до посадового окладу і фактично відпрацьованого часу. Також п.17 контракту було передбачено випадки виплати премії та її розміри. В своєму позові позивач посилався на те, що за вимогою третьої особи в 2017-2018 роках йому було встановлено режим неповного робочого дня, а саме: 2-х годинний робочий день. Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що режим неповного робочого дня встановлювався позивачу на підставі його заяв від 28.12.2016 року, 01.06.2017 року, 29.12.2017 року про дозвіл на встановлення неповного робочого дня (2 години) на період, відповідно, з 01 січня по 22 червня 2017 року, з 01 червня по 30 грудня 2017 року, з 01 по 31 січня 2018 року. Вказані заяви було погоджено третьою особою та у цей період позивачу виплачувалась заробітна плата та надбавка за інтенсивність праці виходячи із встановленого контрактом розміру посадового окладу 4150 грн. та надбавки в сумі 2075 грн., з урахуванням фактично відпрацьованого часу згідно встановленого 2-х годинного робочого дня. В іншій періоди заробітна плата виплачувалась позивачу виходячи із режиму повного робочого дня та відповідно до визначених контрактом сум посадового окладу та надбавки за інтенсивність праці, що підтверджується довідкою відповідача від 06.12.2018 року. Будь-яких доказів, що режим неповного робочого дня встановлювався саме на вимогу третьої особи, як про це зазначав позивач, останнім суду не представлено, а матеріали справи об`єктивно свідчать про те, що режим неповного робочого часу встановлювався саме за ініціативою позивача, на підставі його особистих письмових заяв, погоджених третьою особою. При цьому, суд також враховує, що позивачем не оскаржувались відповідні зміни істотних умов праці, в період режиму неповного робочого дня останній працював за сумісництвом на інших підприємствах, а саме: був керівником ТОВ «Пересувна механізована колона №17-персонал», ТОВ «ПВІ Дніпроагропроект», що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також не заперечувалось позивачем. Таким чином, застосування режиму неповного робочого дня для позивача не протирічило умовам КЗпП України, зокрема ст.56 вказаного Кодексу, а також умовам контракту, не потребувало внесення змін до останнього, оскільки п.17 контракту було передбачено виплату заробітної плати відповідно до встановленого розміру посадового окладу та надбавки за інтенсивність праці з урахуванням фактично відпрацьованого часу. Також суд вважає безпідставним посилання позивача на умови укладеної 20.12.2013 року Галузевої угоди між Міністерством аграрної політики та продовольства України, Всеукраїнським об?єднанням організації роботодавців «Федерація роботодавців агропромислового комплексу та продовольства України» та Профспілками працівників агропромислового комплексу України на 2014-2016 роки. Так, з вказаної Галузевої угоди, що є у відкритому доступі в мережі Інтернет, зокрема за посиланням http://profapk.org.ua/cms/legislature/agreement/industry/selo.html, вбачається, що положення і норми цієї угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін (п.1.4). Проте, згідно Переліку державних підприємств і організацій, що належать до сфери управління Мінагрополітики України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України 07.09.2004 року №324, Державно-кооперативний проектно-вишукувальний інститут «Дніпроагропроект» до вказаного переліку не включений. Крім того, вказана угода, на норми якої посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, укладалась на 2014-2016 роки, в той час як спірні правовідносини стосуються виплати позивачу коштів за період роботи з 2017 року. Також п.5.12 цієї галузевої угоди визначено, що при застосуванні неповного робочого часу за ініціативи працівника за угодою між працівником і роботодавцем оплата праці проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Пунктом 19 контракту між позивачем та третьою особою було погоджено, що у разі відпустки, матеріальна допомога позивачу виплачується при наявності фінансових можливостей, в розмірі його середньомісячного заробітку за дозволу Об`єднання. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що заробітна плата нараховувалась позивачу відповідно до умов контракту та фактичного відпрацьованого часу, як це передбачено ст.56 КЗпП України. В обгрунтування заявлених позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що починаючи з 2017 року він мав на меті звільнитись із займаної посади за власним бажанням, в зв`язку із чим систематично надавав відповідні заяви, на які третя особа не реагувала, фактично змушуючи примусово працювати. Характер займаної посади не дозволяв позивачу самостійно залишити роботу по закінченню 2-х тижневого строку після подання заяви, трудова книжка знаходилась у третьої особи. Внаслідок таких умисних дій він був змушений прикладати додаткові зусилля для забезпечення організації свого життя та життя своєї сім`ї. Поряд з цим, за відсутності реагування на його заяви з боку третьої особи, позивач для вирішення трудового спору до суду не звертався, продовжуючи виконувати трудові обов`язки за контрактом. Також суд враховує, що всі позовні вимоги позивача ґрунтуються на порушенні його прав в частині невиплати в повному обсязі коштів, обумовлених контрактом, укладеним з Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», до складу якого входить Державно-кооперативний проектно-вишукувальний інститут «Дніпроагропроект». Вимога про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на відмові третьої особи звільнити позивача за його заявами. Таким чином, виходячи із характеру спірних правовідносин, підстав пред`явленого позову, вбачається існування спору також між позивачем та Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», яке згідно позову залучена до участі у справі в якості третьої особи. Відповідно до ст.51 ЦПК України питання щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача може бути вирішено судом виключно за клопотанням позивача. Проте, останнім відповідних клопотання в порядку та строки, передбачені ст.51 ЦПК України, не заявлялось. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, а також їх пред`явлення не до всіх належних відповідачів. В зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати слід покласти на останнього. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed