Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що між ПрАТ «ВФ Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку №6368472 від 03.08.2013 року. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги відповідачці було присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] , який в подальшому, в зв`язку із переходом на нову білінгову систему, було змінено на №295368741217. Згідно умов договору відповідачка взяла на себе зобов`язання своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу, рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. На теперішній час відповідачка не оплатила отримані нею послуги згідно рахунків, виставлених з 31.01.2016 року. Направлена на її адресу 28.08.2016 року претензія була залишена без задоволення. Таким чином, сума заборгованості відповідачки перед позивачем, яка виникла з 16.02.2016 року (дата, з якої виникло прострочення сплати за надані послуги), становить 21980 грн. 02 коп. 1210.2018 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ по справі №203/3351/18. Проте, 23.09.2020 року було постановлено ухвалу про скасування вказаного судового наказу. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в сумі 21980 грн. 02 коп. та сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2102 грн. Ухвалою від 22.12.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В наданому клопотанні представник позивача просив проводити розгляд справи за його відсутності, за наявними у справі матеріалами. Відповідачка відзиву на позов не надала, представник останньої в наданій заяві та поясненнях під час розгляду справи в суді посилався на пропуск позивачем строків позовної давності, просив застосувати наслідки пропуску цих строків, відмовивши в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи подане представником позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності та положення ч.3 ст.211 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності представника позивача, за наявними у справі матеріалами. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення представника відповідачки та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 5 ч.1 ст.33 Закону України «Про телекомунікації» визначено, що споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ПрАТ «МТС Україна» (після перейменування - ПрАТ «ВФ Україна») та відповідачкою [PERSON] було укладено договір про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку №6368472 від 03.08.2013 року. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги відповідачці було присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] , який в подальшому, в зв`язку із переходом на нову білінгову систему, було змінено на №295368741217. Згідно умов п.3.2 договору відповідачка взяла на себе зобов`язання своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та відповідно до п.6.3 договору здійснювати таку оплату в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. Також з матеріалів справи, зокрема виставленого відповідачці рахунку за телекомунікаційні послуги, звіту по історії балансу та деталізованої інформації про розрахунки за телекомунікаційні послуги, вбачається, що за спожиті послуги мобільного зв`язку та доступу до інтернет за січень 2016 року було нараховано до сплати 22049 грн. 24 коп. З урахуванням залишку на рахунку коштів в сумі 69 грн. 22 коп., заборгованість станом на 31.01.2016 року склала 21980 грн. 02 коп. Таким чином, відповідно до умов п.6.3 укладеного між сторонами договору вказана сума підлягала сплаті в строк до 15.02.2016 року. 28.08.2016 року на адресу відповідачки була направлена претензія щодо погашення зазначеної вище заборгованості, яка залишилась без реагування. З урахуванням встановлених обставин, які під час розгляду справи не заперечувались та не були спростовані стороною відповідача, суд приходить до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог і наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за спожиті телекомунікаційні послуги, що утворилась за період з 01.01.2016 року по 31.01.2016 року в сумі 21980 грн. 02 коп. Поряд з цим, під час розгляду справи представником відповідачки було заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності та застосування наслідків пропуску такого строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07.08.2019 року у справі №2004/1979/12). Згідно приписів ч.ч.1-3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанову Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №663/2070/15-ц). В п.п.80-82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17, провадження №14-448цс19, зроблено наступні висновки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2018 року за заявою ПрАТ «ВФ Україна» Кіровським районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в сумі 21980 грн. 02 коп. та судового збору в сумі 176 грн. 20 коп. (справа №203/3351/18, провадження №2н/0203/90/2018). Проте, ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.09.2020 року судовий наказ за заявою [PERSON] було скасовано. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у зазначеній вище постанові від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17, провадження №14-448цс19, подання заяви про видачу судового наказу не перериває строків позовної давності. Відповідно до позовної заяви позивачем заявлена до стягнення заборгованість, яка утворилась за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року та відповідно до умов п.6.3 укладеного між сторонами договору підлягала сплаті в строк до 15.02.2016 року. Оскільки у цей строк та в подальшому заборгованість відповідачкою погашена не була, з 16.02.2016 року почалось прострочення оплати спожитих послуг та саме з вказаного строку позивач мав протягом встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, тобто в строк до 16.02.2019 року, пред`явити позовні вимоги до відповідачки про стягнення виниклої заборгованості. Проте, відповідна позовна заява подана позивачем до суду лише в грудні 2020 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України строку. Під час розгляду справи представником відповідачки було подано заяву про застосування строків позовної давності, яка направлялась для ознайомлення позивачу. Проте, будь-яких пояснень в цій частині позивачем до суду не надано, доказів поважності причин пропуску строку позовної давності не представлено та клопотань про його поновлення не заявлялось. Таким чином, встановивши факт обгрунтованості та доведеності позовних вимог, але враховуючи що вказані вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності та стороною відповідача заявлено про застосування наслідків пропуску такого строку, суд у відповідності до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed