Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 25.02.2014 року відповідачем було підписано анкету заяву та отримано кредит. Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного внесення коштів на відповідний рахунок у нього виникла заборгованість, яка установлена позивачем та яка підлягає до стягнення у сумі 12447,32 грн. за кредитним договором № б/н від 25 лютого 2014 року, з яких: заборгованість за тілом кредита 8775,93 грн.; заборгованість за поточним тілом кредита, 00,0 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредита, 8778,93 грн.; заборгованість за простроченим відсотками, 3671,39 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України 00,00 грн.; нарахована пеня 00 грн. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму заборгованості. На судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, вважав їх не обґрунтованими, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, зазначивши, що ним не укладалося жодних договорів із АТ КБ «ПРИВАТБАНК», і коштів у зазначеному в позовній заяві розмірі він від позивача не отримував. Відсотки нараховані позивачем не відповідають розрахунку, які надав АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відсотки самостійно були збільшені банком в односторонньому порядку. На судовому засіданні представник відповідача не погодився із заявленими вимогами та просив у задоволені позову відмовити. В обґрунтування зазначив, що дійсно відповідач користувався кредитним лімітом, однак ним було повернуто значно більше коштів ніж він отримав. На момент підвищення кредитного ліміту до 7000 грн у нього не було заборгованості і після цього він не брав жодної копійки, що підтверджується витягом з розрахунку. Вислухавши позивача, його представника, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 25.02.2014 року відповідачем було підписано анкету заяву та отримано кредит. 14 червня 2018 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АК КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 600 грн, який 08 квітня 2014 року було підвищено до 2100 грн, 25 листопада 2014 року до 2600 грн, 26 грудня 2014 року до 3100 грн, 26 січня 2015 року до 3600 грн 01 листопада 2018 року до 7000 грн. Згідно з інформацією, викладеною у анкеті - заяві від 25 лютого 2014 року [PERSON] підтвердив, що він підписанням цієї анкети заяви відповідно до статті 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою «privatbank.ua» та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування. Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 25 лютого 2014 року та банківської виписки за період з 05 березня 2014 року по 25 травня 2017 року вбачається, що відповідач користувалася наданими йому 25 лютого 2014 року кредитними коштами та використав 4686,00 грн із наданого кредитного ліміту. Факт користування зазначеними кредитними коштами відповідачем не спростований належними та допустимими доказами. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, позивач обґрунтовуючи їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором та банківської виписки, посилається на Тарифи обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг в «Приватбанку» розміщені на банківському сайті, які є невід`ємною частиною спірного договору. Проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету заяву від 25 лютого 2014 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме в розмірі і порядку нарахованому банком. Отже, зважаючи на те, що відсутні підстави вважати, що при укладені договору з [PERSON] позивач дотримав вимог, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, за результатом огляду сторінки веб-сайту за наданим позивачем посиланням, що оформлене відповідним протоколом від 10 листопада 2020 року, суд встановив відсутність на сторінці 9 архіву договорів тексту примірника Умов та правил надання банківських послуг актуальний на 01 лютого 2014 року. Разом з тим вирішуючи питання щодо стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів в межах первісно наданого кредитного ліміту, а саме 600 грн, який згодом було підвищено до 7000 грн, суд виходить із того, що відповідач фактично використав 4686грн із наданого кредитного ліміту, а за період з 03 березня 2014 року по 02 вересня 2019 року повернув на рахунок банку 11223 грн. Це підтверджується наданим позивачем розрахунком разом з випискою та не спростовано останнім. За встановлених обставин, зважаючи на повернення відповідачем усієї суми заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України зважаючи на відмову у задоволенні позову судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на нього. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed