Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до приватного акціонерного товариства «Електроград» про поновлення на роботі та оплати за стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював в ПАТ «Електроград» з 16.09.20185 по 02.08.2017 на посаді майстра. На підставі наказу №180-к від 02.08.2017 [PERSON] було звільнено згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП у зв`язку з прогулом без поважної причини. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Так, 02.08.2017 він дійсно був відсутній на роботі, але з поважної причини, оскільки знаходився на лікарняному у зв`язку з хворобою. Відповідач до накладення дисциплінарного стягнення повинен був з`ясувати причини відсутності [PERSON] на робочому місці та надати можливість письмово пояснити свою відсутність. Але, замість з`ясування обставин відсутності на робочому місці, роботодавець одразу прийняв рішення про звільнення. Також, відповідач порушив ч. 3 ст. 40 КЗпП, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Оскільки, після звільнення [PERSON] не було видано довідку про середній заробіток та суму компенсації за використану відпустку, це позбавило його можливості розрахувати суму, яку потрібно стягнути з нього та визначити ціну позову. Тільки після надсилання адвокатського запиту, відповідач поштою надіслав відповідну довідку, яка датована 19.10.2017. Тому позивач вважає, що строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі пропущений з поважних причин та підлягає поновлення. За таких обставин, позивач просить суд: поновити пропущений строк для звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі; поновити його на посаді майстра в ПАТ «Електроград»; стягнути з ПАТ «Електроград» на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 17077,50 грн, компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 7620,48 грн та моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. У письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи (а.с. 18-19) зазначено, що позивач у справі працював майстром монтажного цеху в АТ «Електроград» з 16.09.2015 по 02.08.2017, але 02.08.2017 був звільнений з роботи за прогул без поважної причини на підставі акту про відсутність на роботі від 02.08.2017. 14.07.2017 на території АТ «Електроград» було виявлено, що в ніч з 13.07.2017 на 14.07.2017 скоєні два правопорушення: крадіжка товарно-матеріальних цінностей з полімерної дільниці та з дільниці вторинної комутації та пошкодження автомобілю VW T5GP Caravelle Comfortline_3400 7EBX37, державний номер [NUMBER] , який належить АТ «Електроград». У процесі з`ясування обставин справи виявилось, що пошкодження автомобіля було скоєно позивачем у справі, про що було написано особисто [PERSON] у двох заявах, в яких він визнає свою вину повністю. На теперішній час триває досудове розслідування. 17.07.2017 та 18.07.2017 позивач був відсутній на роботі, але за цей період було надано через третю особу довідку про тимчасову непрацездатність амбулаторії №1 «Центру первинної медико-санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради. За період від усності позивача з 19.07.2017 по 01.08.2017 включно, також через третю особу, було надано листок непрацездатності серії АДБ №131404, виданий амбулаторією №6 «Центру первинної медико-санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради, де зазначалося, що позивач має приступити до роботи 02.08.2017. Але, [PERSON] на роботу не з`явився, про що був складений акт про відсутність його на роботі від 02.08.2017. На підставі вказаного акту було видано наказ №180-к від 02.08.2017 про звільнення позивача. Разом з цим, [PERSON] з`явився на підприємстві тільки 16.08.2017. У цей же день він отримав наказ про звільнення та трудову книжку. Надати документи про поважні причини відсутності на робочому місці, а сааме лист непрацездатності або інший документ або будь-які пояснення позивач відмовився. Крім того, представником відповідача було надано заяву про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ПрАТ «Електроград» з 16.09.20185 по 02.08.2017 на посаді майстра. Згідно з наказом №180-к від 02.08.2017 [PERSON] було звільнено згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП у зв`язку з прогулом без поважної причини на підставі акту про відсутність на роботі від 02.08.2017. Позивач вважає, що його звільнення є незаконним та таким, що проведено з порушеннями вимог трудового законодавства. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року та набрала чинності для України 16.05.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору може бути прогул без поважних причин, яким є в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі Постанова № 9) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання про поважність причини відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази із числа передбачених ст. 76 ЦПК України. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України на працівника покладено обов`язок виконувати роботу, визначену угодою між ним та власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку. Судом досліджено листок непрацездатності, виданий КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради» за період з 19.07.2017 по 01.08.2017 включно, листок непрацездатності, виданий КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Криворізької міської ради» за період з 02.08.2017 по 11.08.2017 та лист непрацездатності, виданий КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради» за період з 14.08.2017 по 30.08.2017, зі змісту яких вбачається, що позивач звертався до різних установ з метою продовження лікарняного. Разом з цим, зі змісту акту про відсутність на роботі від 02.08.2017 вбачається, що 02.08.2017 [PERSON] був відсутній на роботі з 08.00 год без поважних причин. Виправдальних документів щодо відсутності робітника з поважної причини не надано. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює керівником виробництва ПрАТ «Електроград». [PERSON] працював майстром монтажного цеху. У серпні 2017 року він не з`явився на роботу, у зв`язку з чим був складений акт про його неявку, внаслідок чого позивача звільнили. До свідка [PERSON] не звертався. У зв`язку з викладеним суд вважає, що доводи позивача щодо неправомірності дій ПрАТ «Електроград» при його звільненні не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач просив поновити йому строк для звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, посилаючись на те, що відповідач йому не видав довідку про середній заробіток та суму компенсації за невикористану відпустку, а тому неможливо було розрахувати суму до стягнення та визначити ціну позову. Разом з цим, суд вважає вказані обставини необґрунтованими та не може прийняти їх в якості поважності пропуску строку на звернення до суду, оскільки позивач, з метою отримання довідки про середній заробіток та суму компенсації за невикористану відпустку мав можливість скористатися своїми правами та звернутися до суду із заявою про забезпечення (витребування) доказів в порядку ст.ст. 84, 116 ЦПК України. Позивач зазначає, що вийшов на роботу у вересні 2017 року, відповідач вказує, що [PERSON] прийшов до підприємства 16.08.2017, а відповідно до листа непрацездатності, виданого КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради» за період 14.08.2017 по 30.08.2017 (а.с. 67), вбачається, що позивач мав приступити до роботи 31.08.2017. Разом з цим, зі змісту наказу №180-к від 02.08.2017 (а.с. 81) та книги реєстрації руху трудових книжок (а.с. 812-83) встановлено, що [PERSON] ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку 02.08.2017, про що поставив свій підпис. Справжність підпису сторонами не оскаржувалась. Оскільки позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду, позивачу стало відомо про його звільнення під час ознайомлення з відповідним наказом 02.08.2017, строк звернення до суду згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України сплив 02.09.2017, що є підставою для відмови в позові, а тому суд вважає необхідним відмовити в позові за закінченням строку звернення до суду в частині вимог про поновлення на роботі. Разом з цим, вимоги позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки, у відповідності до ст. 235 КЗпП України та п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року(з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише коли звільнення буде визнано незаконним, а таких обставин в судовому засіданні не встановлено. Вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку при звільненні, суд також вважає необґрунтованою, оскільки згідно з довідкою ПрАТ «Електроград» №957 від 19.10.2017 її було нараховано відповідачем в розмірі 7620,48 грн, сума не оскаржувалась і доказів затримки її виплати до суду надано не було. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed