Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Після уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість по аліментах і неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та додаткові витрати на навчання, що становить грошову суму коштів у розмірі 322 841,53 грн. Обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно постанови Франківського районного суду м.Львова від 13.12.1993 постановлено стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів доходів відповідача починаючи з 08.12.1993 року. Відповідач сплачував аліменти 2 роки, з 08.12.1993 до 01.07.1995 включно, після чого припинив їх сплачувати. Зазначає, що за таких умов, заборгованість по сплаті аліментів з урахуванням сплачених раніше аліментів у розмірі 7 286 грн. 14 коп. починаючи з 1 липня 1995 року по 25 лютого 2015 року становить 53 131 грн. 63 коп., неустойка (пеня) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення в період часу починаючи з 1 липня 1995 року по 25 лютого 2015 року становить 194 054 грн. 63 коп., понесення додаткових витрат на навчання з урахуванням індексів інфляції та 3% річних цієї заборгованості становить 82 941 грн. 29 коп., на підтвердження чого надано розрахунок державного виконавця щодо заборгованості по аліментах і неустойки (пені) внаслідок несплати аліментів, а також понесених додаткових витрат на навчання. Відтак, на думку позивача з необхідно стягнути 322 841 грн. 53 коп. Відповідач позов заперечив, просить провадження у справі щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дочку до закінчення навчання але не більше ніж до досягнення 23 річного віку закрити, оскільки відповідачем повністю виконано рішення Франківського районного суду м.Львова від 05.06.2015, залишене в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.11.2015, а саме сплачено аліменти на утримання повнолітньої доньки, починаючи з 27.03.2014 до 25.02.2015 (досягнення дочкою 23 років), що стало підставою закриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення. Вважає, що на даний момент позовні вимоги щодо стягнення аліментів на повнолітню дочку є безпідставними, оскільки такі аліменти вже сплачено. Крім того, подав заяву, в якій просить застосувати строк позовної давності, в частині позовних вимог стосовно стягнення з відповідача заборгованості та пені по сплаті аліментів та в цій частині в задоволенні позову відмовити. На думку відповідача, трьохрічний строк позовної давності, щодо вказаних позовних вимог, сплив, оскільки сплата аліментів за рішенням суду закінчилась 25.02.2010, а позов подано через 4 роки - 27.03.2014 року. Позивач застосування строків позовної давності заперечив положеннями статті 20 СК України, що до вимог, які випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, разом з тим позивач та представник позивача подали спільну заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, що в силу частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. Враховуючи завдання судочинства, поширення загального правила про відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання учасника справи, за таких обставин, не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини. За приписами ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. За таких обставин,

Outcome: partial