Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 06.07.2014 р. у сумі 2481430,00 грн., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 355589,00 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 97081,70 грн. В обґрунтування вимог зазначає, що 06.07.2014 р. він уклав з [PERSON] договір позики, згідно з яким передав відповідачу грошові кошти у сумі 100000 (сто тисяч) доларів США з умовою їх повернення відповідачем до 01.04.2015 р. в тій же сумі. Однак по закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували. Факт видачі позивачу боргової розки від 06.07.2014 р. відповідач не заперечив, разом з цим серед іншого посилався на те, що договір позики, укладання якого посвідчується вказаною борговою розписками, є недійсними, оскільки був укладений під впливом обману, фактично кошти йому не надавались. Він брав у позивача кошти, але не в такому великому розмірі, а по декілька тисяч. Позивач попросив його написати розписку, але мова про 100000 доларів США не йшла З наведених підстав відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яка прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 03.11.2016 р., у які просив визнати недійсним правочин, а саме договір позики від 06.07.2014 р., оскільки [PERSON] не одержав від позикодавця [PERSON] грошових кошів, договір був укладено фіктивно з метою демонстрації своєї платоспроможності [PERSON] перед третіми особами. Крім того, відповідач вважає, що вказана розписка за формою та змістом не відповідає договору позики і не може свідчити про досягнення між [PERSON] та [PERSON] згоди стосовно істотних умов договору. Також зазначив про фактичну відсутність у [PERSON] коштів, про які зазначено у розписці, а також відсутність у позивача потреби у таких коштах. Позивач та представник позивача в судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.07.2014 р. позивач [PERSON] передаав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000 доларів США, з умовою їх повернення до 01.04.2015 р., про що надано відповідну розписку. Вказані обставини підтверджуються оригіналом розписки від 06.07.2014 р., факт видачі якої та особистість підпису з боку відповідача не оспорюється (а.с. 62). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він позичив добре знайомому [PERSON] кошти в розмірі 10 000 доларів США, які він мав від продажу земельної ділянки матері, про що взяв відповідну розписку. З [PERSON] він не дуже знайомий, але знав, що той має сільськогосподарську техніку і має намір займатися підприємницькою діяльністю, у зв'язку з чим він звертався до [PERSON] з проханням позичити гроші. Йому відомо, що гроші, які він позичив [PERSON], останній дав [PERSON] Допитаний свідок [PERSON] суду показав, що він давно знайомив з [PERSON], який також позичив у нього 6000 доларів США та не повернув до цього часу, і з його слів знає про його борг перед [PERSON] Допитаний судом свідок [PERSON] суду показав, що на прохання [PERSON] він позичив йому 15000 доларів США, які він в свою чергу позичив [PERSON] для бізнесу. Коли передавав кошти [PERSON], особисто бачив, як той їх перерахував і віддав [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] просив у нього позичити кошти [PERSON], на що він відмовився, і погодився позичити кошти [PERSON], оскільки йому довіряє. Він в автомобілі передав [PERSON] кошти в розмірі 35000 доларів США, а той дав йому відповідну розписку. Зобов'язання позичальника, який отримав у власність грошові кошти, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, підпадають під регулювання розділу І книги п'ятої Цивільного кодексу України, яким визначені загальні положення про зобов'язання, параграфу 1 глави 71 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, яким визначені положення про договір позики. Згідно частин першої та другої статті 509 ЦК, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків стаття 11 ЦК визначає договори та інші правочини. За загальним правилом, визначеним у статті 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до положень статті 525 ЦК, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63 цс13 та від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14. Оскільки в судовому засіданні відповідач підтвердив написання власноручно вказаної розписки, суд вважає, що з тексту розписки відповідача вбачається визнання відповідачем свого боргу, а відтак і отримання грошових коштів відповідачем, його розмір, строк та порядок їх повернення. У відповідності до положень статті 60 ЦПК України на кожну сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Положеннями частини першої статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з цим належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання зобов'язань з боку відповідача суду не надано, так само не надано доказів щодо спростування розміру отриманих за борговою розпискою грошових коштів. Згідно статей 610, 611 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки, за обставинами, які були встановлені судом на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про те, що відповідач порушив зобов'язання, в строк суму позики не повернув, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми позики, процентів, 3% відсотків річних, є підставними та обґрунтованими. Дані вимоги ґрунтуються на положеннях закону, яким урегульовано спірні правовідносини, та умовах зобов'язання. Відповідно до розрахунку, представленого суду з боку позивача, заборгованість відповідача за договором позики від 06.07.2014 р. у відпвідному гривневому екевіваленті складає - 2481430 грн., кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 355589 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 97081,70 грн. Даний розрахунок є детально складений, аргументований, з боку відповідача не спростований. Таким чином позов належить задовольнити в повному обсязі. Окремо суд мотивує своє рішення в частині вирішення зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину недійсним. Як зазначено відповідачем, договір позики від 06.07.2014 р. що укладений шляхом написання розписки є фіктивними, оскільки фактично кошти йому надані не були, крім того вважає, що вказана розписка за змістом не відповідає договору позики. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Так, згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином Договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 р. у справі №6-116цс14, від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14. В той же час, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, з боку відповідача не представлено суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що при укладанні оспорюваного правочину позивач та відповідач мали умисел укласти цей правочини без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Крім того, як встановлено судом, позивач свої обов'язки щодо надання відповідачу коштів у позику виконав у повному обсязі. З урахування зазначеного, оскільки з боку відповідача не було надано доказів, які беззаперечно підтверджують наявність умислу у сторін оспорюваного правочину, зважаючи на наявність доказів, які свідчать про його виконання з боку позивача, та отримання коштів відповідачем за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, договір не укладався під впливом тяжкої для нього обставини, суд приходить до висновку, що договір позики не є фіктивними та недійсним правочином, а тому в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину недійсним належить відмовити, з огляду на те, що відповідачем в супереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України недоведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Також слід зазначити, що суд критично ставиться до тверджень представника [PERSON], що покладені в основу заперечень за первісним позовом та вимог за зустрічним позовом щодо відсутності у [PERSON] коштів, які б він міг надати в позику [PERSON] та неможливості доведення їх походження, оскільки вказані обставини спростовуються показами свідків щодо надання ними позивачу [PERSON] коштів в борг. Також суд не бере до уваги посилання представника [PERSON] на неможливість виконання ним грошових зобов'язань через незадовільне матеріальне положення та поганий стан здоров'я, оскільки відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі викладеного,

Outcome: approved