Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 17 вересня 2007 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11. Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 54\~000 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2022 року. В подальшому, між Банком та [PERSON] укладено ряд додаткових угод. У якості забезпечення повернення кредиту між Банком та відповідачем [PERSON] 17 вересня 2007 року укладено договір поруки №01-167/07-МК-11. Разом з тим, [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим, у неї перед позивачем станом на 12 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 90\~806,43 доларів США та 2\~878\~931 грн. 47 коп. Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за Договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11 у розмірі 90\~806,43 доларів США та 2\~878\~931 грн. 47 коп., а також 3\~654 грн. витрат по сплаті судового збору. У свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк«Фінанси та кредит» про припинення договору поруки та договору іпотеки. У своєму позові посилався на те, що на даний час існує ряд підстав для визнання поруки припиненою. Так, в червні 2013 року йому стало відомо про те, що 07 травня 2008 року та 01 вересня 2008 року між Банком та позичальником [PERSON] укладено додаткові угоди №1 та №2 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року. Відповідно до умов вказаних договорів позивачем було збільшено процентну ставку за користування кредитними коштами з 15 до 17 відсотків річних. Отже, Банком збільшено обсяг відповідальності за кредитним зобовязанням, про що його, як поручителя, повідомлено не було та з ним не узгоджувалося збільшення обсягу зобовязання боржника. Крім того, зазначив, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитними договором, між ним та позивачем 17 вересня 2007 року укладено договір іпотеки ВЕХ№902634. Однак, враховуючи той факт, що договір іпотеки був укладений у звязку із укладенням договору поруки, вважає, що останній також припинив свою дію. З огляду на викладені вище обставини, просив припинити договір поруки №01-167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року та договір іпотеки ВЕХ№902634, що укладені між ним та ВАТ «Банк»Фінанси та кредит». Стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Просила задовольнити. Щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечувала, про що надала свої письмові заперечення. Під час розгляду справи представники відповідача [PERSON] та [PERSON] зустрічний позов свого довірителя підтримали та просили його задовольнити. У задоволенні позову Банку просили відмовити з підстав викладених у зустрічному позові та письмових запереченнях на нього. Крім того, зазначили, що ще однією підставою для відмови у задоволенні позову Банку, на їх думку, є пропуск позовної давності на звернення до суду із відповідним позовом. Справа слухалась у відсутність відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], які в судове засідання не зявились, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11(а.с.4-6). Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 54\~000 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2022 року. З матеріалів справи вбачається, що між позичальником [PERSON] та Банком неодноразово укладались додаткові угоди, згідно яких оплата по відсотковій ставці за користування кредитними коштами встановлювалась у розмірі 16% річних, а з 01 вересня 2008 року 17% річних (а.с.112-117). З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 17 вересня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. За умовами зазначеного договору [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру №65, яка знаходиться в м.Чернівці по вул.Руській в будинку №248Б. Крім того, між Банком та відповідачем [PERSON] 17 вересня 2007 року було укладено договір поруки №01-167/07-МК-11 (а.с.7-8). За умовами вказаного договору, поручитель зобовязується відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором. Крім того, умовами договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних відсотків і підвищених відсотків, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та відсотках, а також по відшкодуванню всіх збитків (п.п.2.1, 2.2). \~Таким чином, судом достовірно встановлено, що між Банком та [PERSON] існували договірні зобовязання, які банк виконав у повному обсязі, надавши останній у користування кредитні кошти. Разом з тим, [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконала, у визначений в договорі строк кошти не повернула, чим порушила умови укладеного між сторонами договору та відповідно прострочила виконання взятих на себе зобовязань, що призвело до утворення заборгованості по сплаті кредиту, яка згідно із наданим позивачем розрахунком, станом на 12 серпня 2015 року становить 90\~806,43 доларів США, з яких 43\~589,49 доларів США сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 8\~781,35 доларів США сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 938,31 доларів США сума строкової заборгованості по процентам; 37 488,28 доларів США сума простроченої заборгованості по процентам, а також 2\~878\~931 грн. 47 коп. пеня за простроченими кредитними коштами (а.с.165-183). Як розяснив пленум Верховного суду України у своїй постанові «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, заборгованість в іноземній валюті, відповідно до курсу Національного банку України, станом на день ухвалення рішення, тобто на 01 лютого 2016 становить 2\~320\~104 грн. 29 коп. При цьому суд вважає безпідставним посилання представників відповідача з приводу того, що Банком надано на неправильний розрахунок існуючої заборгованості за кредитним договором, оскільки, на пропозицію суду, свого розрахунку заборгованості не надали. Так, відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ч.1 ст.530 ЦК України)). Відповідно до ст.625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст.1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Оскільки [PERSON] не виконала взятих на себе зобовязань за кредитним договором, й відповідно не надала доказів своєчасного повернення кредиту та сплати процентів,\~\~суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими і\~\~такими, що підлягають задоволенню. Крім того, згідно із положеннями ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Виходячи з наведеного, позичальник [PERSON] та поручитель [PERSON] несуть солідарну відповідальність за виконання вимог кредитного договору. Як було встановлено судом, Банк неодноразово звертався до суду із позовами до [PERSON] та [PERSON] Так, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08 серпня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року в сумі 608041 грн. 35 коп. (а.с.74-75). Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04 березня 2014 року, яке рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 листопада 2014 року змінено, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру №65, яка знаходиться в будинку №248-Б по вул.Руській в м.Чернівці. Однак виконання даного рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року (а.с.93-96). Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави, одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет тощо) належить виключно позивачеві ( ч.1 ст.20 ЦК України, ст.3 і 4 ЦПК України). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Таким чином, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» має виключне право на вибір способу судового захисту порушеного права, чим безпосередньо й скористався, звернувшись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, суд не приймає до уваги твердження представників відповідача з приводу того, що на даний час спір вирішено, а тому немає жодних правових підстав щодо стягнення з їх довірителя заборгованості за кредитним договором. У звязку з порушенням [PERSON] умов кредитного договору, позивач 16 вересня 2009 року та 25 березня 2010 року надіслав [PERSON] вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак відповідач жодним чином на неї не відреагував (а.с.11-12). Таким чином, суд вважає, що вказаний вище борг по кредитному договору підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача у повному обємі. У звязку із цим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем у звязку із зверненням до суду з даним позовом. Поряд із цим, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного: Так, [PERSON] посилався у своєму зустрічному позові, як на підставу для задоволення позову, на збільшення обсягу його відповідальності, як майнового поручителя, у звязку із збільшенням відсоткової ставки за відсутності його згоди на таку зміну. Однак на думку суду, вказана підстава є необґрунтованою та такою, що не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами. Відповідно до п.п.4.6 п.4 Кредитного договору Банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, про що відповідачу було відомо, зокрема, з листа-вимоги №257 від 25 березня 2010 року, надісланого Банком на адресу поручителя та отриманого останнім 30 березня 2010 року. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Таким чином, [PERSON] поручився за невиконання позичальником основного зобовязання, визначеного кредитним договором, з встановленою можливістю зміни банком відсоткової ставки за користуванням кредитом. Вказані обставини неодноразово були встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Крім того, як було встановлено судом, Банк звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором із розрахунку заборгованості за ставкою 15% річних, а тому жодним чином його права порушені не були. Також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні й посилання представників відповідача з приводу того, що Банком пропущено строк на звернення до суду із відповідним позовом, виходячи з наступного: Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобовязання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє субєктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обовязок боржника за договором. Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобовязання встановлений не був. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобовязання за договором поруки у звязку з припиненням такого зобовязання поручителя. За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обовязку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку. Разом із тим, за змістом другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить до поручителя вимоги. Правова природа зобовязання у всіх випадках, передбачених статтею 559 ЦК України, є тотожною. Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобовязання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобовязань та настання строку виконання основного зобовязання. Виходячи з тотожної природи зобовязань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобовязань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки предявлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобовязання. Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини пятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом. Разом із тим, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обовязки сторін за цим договором слід вважати припиненими. Отже, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-170цс13. Як було встановлено судом, в договорі поруки, укладеного між сторонами, не визначено строку його закінчення, а тому слід вважати, що він (договір поруки) діє до дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто до 16 вересня 2022 року і на момент звернення до суду з позовом не закінчився. Отже, в силу положень ст.559 ЦК України зобов'язання за договором поруки №01-167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року також є чинними та такими, що підлягають виконанню. Таким чином, враховуючи те, що строк виконання основного зобовязання за кредитним договором не закінчився, суд вважає, що підстав для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя немає. За таких обставин, у суду немає і підстав для задоволення позову [PERSON] для визнання договору іпотеки припиненим. Більше того, вказаний спір неодноразово був предметом розгляду судами різних інстанцій, однак рішеннями суду в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Таким чином, зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved