Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказує, що відповідно до наказу № 11 від 01 вересня 2005 року була вперше прийнята на посаду завідувач виробництвом ТОВ «Велес». 31 липня 2014 року було звільнено з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, про що було видано наказ № 7 від 31.07.2014 року. 01 серпня 2014 року знову було прийнято на посаду завідувач виробництвом у виробничий підрозділ , відповідно до наказу № 6 від 0000000023 від 01.08.2014 року. Цього ж дня, 01.08.2014 року між нею та ТОВ «Валес» безстроково був укладений трудовий договір про прийняття на роботу у ТОВ «Валес» на посаду завідуючої виробництвом з заробітною платою згідно п.6.1 договору 1400 грн. на місяць. У зв'язку з затримкою у виплаті заробітної плати дуже великий проміжок часу, 10 квітня 2015 року подала директору ТОВ «Валес» [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням з 14.04.2015 року з виплатою заборгованості з заробітної плати в розмірі 19 458 грн. 14.04.2015 року з займаної посади не звільнили, тому вимушена була направити заяву про звільнення поштою, яка була отримана відповідачем 17.04.2015 року. 28.04.2015 року звільнено з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, було видано наказ № 2-23 від 22.04.2015 року, про що отримала 28.04.2015 р. телеграму. 28.04.2015 року направила відповідачу заяву про повернення трудової книжки. 29.04.2015 року направила на адресу відповідача телеграму про виплату заборгованості та повернення трудової книжки. 04.06.2015 року надіслала директору ТОВ «Валес» [PERSON] наступну вимогу про виплату заборгованості з заробітної плати, яка була отримана особисто директором цього ж дня . Вказує, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла за період з січня 2014 року по квітень 2015 року відповідно до відомостей з Пенсійного фонду України, а саме: травень 2014 року - 1400 грн., червень 2014 року - 1400 грн., липень 2014 року - 2130 грн.19 коп., серпень 2014 року - 1400 грн., вересень 2014 року - 1400 грн., жовтень 2014 року - 1400 грн., листопад 2014 року - 1400 грн., грудень 2014 року - 1400 грн., січень 2015 року - 1400 грн., лютий 2015 року - 1400 грн., березень 2015 року - 1400 грн., квітень 2015 року - 2155 , 38 грн. Разом заборгованість з заробітної плати за період з 01 травня 2014 року по 28 квітня 2015 року складає 18 285, 57 грн. з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів. Також вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні .Відповідно (1400 грн. + 1400 грн. / 20+21 = 68,29 - середньоденна заробітна плата. (295 днів * 68,29 грн. = 20145,55 грн. з урахування податку та всіх обов'язкових платежів, за період з 29.04.2015 року по 01 серпня 2016 року) Звільнення [PERSON] відбулося 28.04.2015 року, а трудову книжку вона отримала лише 14 квітня 2015 року. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з порушенням строку видачі трудової книжки складає 16 днів * 68,29 = 1092,64 грн. з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів. Окрім того, вказує, що діями відповідача спричинено моральну шкоду розмір якої вона оцінює в 10 000 грн. Враховуючи уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з заробітної плати за період з 01 травня 2014 року по 28 квітня 2015 року у розмірі 18285 грн. 57 коп., з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів; середню заробітну плату, починаючи з 29 квітня 2015 року по 01 серпня 2016 року в розмірі 20145 грн. 55 коп., з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів; середню заробітну плату у зв'язку з порушенням видачі трудової книжки в сумі 1092 грн. 64 коп., моральну шкоду в сумі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, з обставин викладених в позовній заяві та просили позов задовольнити, одночасно просили суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на час постановлення судового рішення. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з посиланням на те, що 14 квітня 2015 року відповідач отримав поштою заяву позивачки від 10.04.2015 року про звільнення з роботи за власним бажанням. На підставі вказаної заяви відповідач, наказом від 22.04.2015 року звільнив позивачку через два тижні після отримання заяви про звільнення, а саме 28 квітня 2015 року, тобто з дотриманням строку, встановленого ст.38 КЗпП. 22.04.2015 року, зважаючи на відсутність позивачки на робочому місці, відповідач направив позивачці цінним листом повідомлення про звільнення з примірником наказу про звільнення та пропозицією з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунок за вказаною в повідомленні адресою та у вказаний в повідомленні час. Виплата заробітної плати на підприємстві відповідача здійснюється через касу підприємства, а не на картковий рахунок. 28.04.2015 року, відповідач надіслав позивачці телеграму аналогічного змісту (повідомлення про звільнення з пропозицією з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку). В той же день, 28.04.2015 року позивачка з'явилася за адресою відповідача близько 16 год., однак особисто отримувати трудову книжку та розрахунок відмовилася, що підтверджується актом. 28.04.2015 року, до візиту на підприємство, позивач направила на адресу відповідачу заяву про виплату розрахунку та надіслання трудової книжки поштою. Після закінчення травневих свят, 07 травня 2015 року, відповідач на адресу, вказану у заяві позивачки від 28.04.2015 року, цінним листом направив позивачці трудову книжку та чергове запрошення з'явитися для отримання розрахунку. Сума виплати, які підлягала до сплати позивачці складала 2342 грн., які були сплачені в лютому 2016 року. Просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін та позивача, допитаного в якості свідка, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до наказу № 11 від 01 вересня 2005 року позивач була вперше прийнята на посаду завідувач виробництвом ТОВ «Велес». 31 липня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, про що було видано наказ № 7 від 31.07.2014 року. 01 серпня 2014 року позивача знову було прийнято на посаду завідувач виробництвом у виробничий підрозділ, відповідно до наказу № 6 від 0000000023 від 01.08.2014 року. 01.08.2014 року між позивачем та ТОВ «Валес» безстроково був укладений трудовий договір про прийняття на роботу у ТОВ «Валес» на посаду завідуючої виробництвом з заробітною платою згідно п.6.1 договору 1400 грн. на місяць. 10 квітня 2015 року позивач подала директору ТОВ «Валес» [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням з 14.04.2015 року з виплатою заборгованості з заробітної плати в розмірі 19458 грн. 14.04.2015 року з займаної посади [PERSON] не звільнили і нею направлена заява про звільнення поштою, яка була отримана відповідачем 17.04.2015 року. 28.04.2015 року позивача звільнено з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, було видано наказ № 2-23 від 22.04.2015 року, про що отримала 28.04.2015 р. телеграму, так як 28.04.2016 року на роботі не перебувала. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 28.04.2015 року позивач направила відповідачу заяву про повернення трудової книжки. 29.04.2015 року позивач направила на адресу відповідача телеграму про виплату заборгованості та повернення трудової книжки. В судовому засіданні позивач посилалася на наявність заборгованості по заробітній платі за період з січня 2014 року по день звільнення, наявність якої відповідач оспорював, надавши довідку з Святошинського управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві на підтвердження того, що підприємство зверталося до поліції стосовно втрати документів. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Як встановлено в судовому засіданні в останній робочий день позивач не перебувала на робочому місці, проте 28.04.2015 року з'явилася на підприємство отримати розрахунок та трудову книжку, проте як убачається з акту відмовилася від отримання. Однак, наданий акт суд розцінює критично, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що підприємством у банківській установі були зняті кошти для розрахунку з позивачкою. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснювали, що заробітну плату виплачувала позивач. Свідок [PERSON] суду пояснювала, що позивач відмовлялася ставити свій підпис у відомостях про отримання заробітної плати. Однак суд вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.57-59 ЦПК України не доведено відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За період з січня 2014 року по квітень 2015 року заборгованість по заробітній платі складає, а саме: травень 2014 року - 1400 грн., червень 2014 року - 1400 грн., липень 2014 року - 2130 грн.19 коп., серпень 2014 року - 1400 грн., вересень 2014 року - 1400 грн., жовтень 2014 року - 1400 грн., листопад 2014 року - 1400 грн., грудень 2014 року - 1400 грн., січень 2015 року - 1400 грн., лютий 2015 року - 1400 грн., березень 2015 року - 1400 грн., квітень 2015 року - 2155, 38 грн. Разом заборгованість з заробітної плати за період з 01 травня 2014 року по 28 квітня 2015 року складала 18285, 57 грн. з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів. Відповідно до платіжних доручень відповідачем позивачу сплачено 1733 грн. 79 коп. 25.02.2016 року та 608 грн. 76 коп. 26.02.2016 року. (18285 грн. 57 коп. - 2342 грн. 55 коп. = 15943 грн. 02 коп.). Тобто слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 15943 грн. 02 коп. з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в стати 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організацій повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки станом на час розгляду справи судом відповідачем не виплачено в повному обсязі кошти, належні позивачеві при звільненні, то вимоги про стягнення на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2015 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні по день постановлення рішення суду. При визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з підприємства, суд виходить з наступного розрахунку: заробітна плата за останні два повних місяці роботи перед звільненням, яка становила 2800 гривень поділити на кількість робочих днів (41 день ). Середня заробітна плата за один робочий день складає 68 грн. 29 коп., як передбачено Постановою Кабінету Міністрів України постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100. Період, за який виникла затримка з розрахунку складає 314 робочих днів з 29.04.2015 року по 29.08.2016 року. Тобто, розмір компенсації, який повинен бути сплачений позивачу в зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 21443 грн. 06 коп. з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів (314*68 грн. 29 коп. = 21443 грн. 06 коп.). Відповідно до ст.47 КЗпП України та п.п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, власник чи уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з унесенням запису про звільнення. Згідно ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Звільнення [PERSON] відбулося 28.04.2015 року, а трудову книжку вона отримала лише 14.05.2015 року. Таким чином слід стягнути середній заробіток у зв'язку з порушенням видачі трудової книжки в сумі 1092 грн. 64 коп., з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів. (16 днів * 68,29 = 1092 грн. 64 коп.) Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання відповідного розрахунку під час звільнення, що призвело до моральних страждань, тому вимога про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах чинного законодавства, проте оцінений позивачами її розмір в 10000 грн. є недоведеним та суперечить принципу розумності. При цьому суд враховує, глибину душевних страждань позивачки, ступінь порушення способу її життя та при визначенні розміру моральної шкоди керується вимогами розумності і справедливості та приходить до висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 394 грн. 79 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial