Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 12.12.2000 року по 12.01.2018 року працював на різних посадах у відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який відповідно до змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» було реорганізовано в Фонд соціального страхування України шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Починаючи з 01.08.2017 року він займав посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро за переведенням з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Дніпро Дніпропетровської області. 12.01.2018 року після закінчення трудового дня начальником відділу кадрів йому була вручена трудова книжка з записом про звільнення з посади в зв'язку із закінченням строку дії трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України. Проте, строкового трудового договору з відповідачем він не укладав, не писав заяву від 22.12.2017 року про переведення до відповідача по строковому трудовому договору на час соціальної відпустки [PERSON] по уходу за дитиною, в цей період знаходився у додатковій щорічній відпустці у санаторному відділенні військово-медичного клінічного центру Центрального регіону м.Вінниці та згоду на переведення під час відпустки не надавав. В зв'язку з цим, наказ №872-к від 29.12.2017року про переведення та його подальше звільнення є незаконними. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №18-к від 12.01.2018 року про звільнення з посади страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області; поновити на вказаній посаді з 13.01.2018 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 106549 грн. 20 коп., стягнути завдану внаслідок порушення його трудових прав моральну шкоду в сумі 48531 грн. 99 коп.; судові витрати в розмірі 15677 грн. 60 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідно до змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» було проведено реорганізацію шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з утворенням Фонду соціального страхування України. Внаслідок злиття мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема реорганізація установи та пов'язане з цим скорочення чисельності та штату працівників з 594 осіб до 430 осіб з 01.01.2018 року. Згідно штатного розпису Дніпровського відділення у відділ страхових експертів з охорони праці передбачено 8 працівників. При реорганізації структури позивачу було запропоновано продовжити трудові відносини тільки на умовах строкового трудового договору на посаді експерта з охорони праці на час соціальної відпустки працівника цього відділу [PERSON] по 14.01.2018 року. Відповідно до заяви позивача було видано наказ №872-к від 29.12.2018 року про переведення позивача, з яким останнього було ознайомлено під підпис. По закінченню строку трудового договору позивача було звільнено в останній робочий день тижня 12.01.2018 року, оскільки строк відпустки основного працівника спливав у вихідний день 14.01.2018 року. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач на підставі особистої заяви від 27.07.2017 року та наказу №240-к від 28.07.2017 року з 01.08.2017 року за безстроковим трудовим договором працював на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України м.Дніпро Дніпропетровської області. Відповідно до змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» було проведено реорганізацію шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з утворенням Фонду соціального страхування України. У структурі органів Фонду в Дніпропетровській області було утворено Дніпровське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Згідно заяви від імені позивача, датованої 22.12.2017 року, відповідачем 29.12.2017 року було видано наказ №872-к про переведення [PERSON] з 01.01.2018 року з посади страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на посаду страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за строковим трудовим договором, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] (до дня фактичного виходу його з цієї відпустки), з посадовим окладом 6600 грн. 12.01.2018 року відповідачем було видано наказ №18-к про звільнення позивача з посади 12.01.2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, в зв'язку із закінченням строку трудового договору. Підставою зазначено наказ №872-к від 29.12.2017 року. Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частиною 4 ст.36 КЗпП України визначено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40). Згідно ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач з 01.08.2017 року працював на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за безстроковим трудовим договором. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №1814-18 від 26.06.2018 року вбачається, рукописні записи, у т.ч. цифри «22» під текстом заяви від 22.12.2017 року про переведення [PERSON] з 01.01.2018 року з посади страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на посаду страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за строковим трудовим договором, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON], виконані не [PERSON] а іншою особою. Крім того, згідно заяв від 17.11.2017 року та 12.12.2017 року, наказів №214-кв/д від 04.12.2017 року та №15-кв від 12.12.2017 року, наданих позивачем медичних документів щодо проходження лікування вбачається, що в період з 11.12.2017 року по 29.12.2017 року, [PERSON] перебував у відпустці за межами м.Дніпро, а саме: проходив лікування у санаторному відділенні військово-медичного клінічного центру Центрального регіону м.Вінниці. Вказане підтверджує доводи позивача про те, що ним не надавалась згода, обов'язкова наявність якої з боку працівника передбачена п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України, на зміну істотних умов праці та переведення з безстрокового трудового договору на трудовий договір на визначений строк; а також на недотримання відповідачем вимог ч.4 ст.36 КЗпП України та не забезпечення при проведенні реорганізації продовження трудових відносин з позивачем на попередніх умовах. Також суд враховує, що згідно наказу №872-к від 29.12.2017 року позивача було переведено на посаду основного працівника [PERSON] до дня фактичного виходу його з відпустки по догляду за дитиною. Згідно наказу від 01.08.2017 року №29 кв/д строк відпустки останньому було продовжено до 14.01.2018 року. Оскільки 14.01.2018 року було вихідним днем (неділя) вказаний працівник повинен був вийти на роботу 15.01.2018 року. Проте, наказом №14 кв/д від 15.01.2018 року останньому було надано нову відпустку для догляду за дитиною з 15.01.2018 року по 14.07.2018 року. В зв'язку з цим, враховуючи, що наказом №872-к від 29.12.2017 року кінцевий строк дії трудового договору було визначено настанням певного факту (фактичного виходу основного працівника з відпустки), а також, що цей працівник з відпустки не вийшов та останню було продовжено до 14.07.2018 року, суд приходить до висновку, що у відповідача також не було обумовлених зазначеним вище наказом підстав для звільнення позивача 12.01.2018 року. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу №18-к від 12.01.2018 року про звільнення позивача з посади страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області; поновлення позивача на підставі ст.235 КЗпП України на вказаній посаді з 13.01.2018 року та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд визначає останній в межах заявлених позовних вимог за період з 13.01.2018 року по 18.09.2018 року в сумі 106549 грн. 20 коп., виходячи із наступного розрахунку: 26324 грн. 26 коп. (заробітна плата за два повні місяці роботи в жовтні-листопаді 2017 року згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку позивача) : 42 робочі дні у цей період = 626 грн. 76 коп. (середньоденна заробітна плата). 170 робочих днів вимушеного прогулу (за період з 13.01.2018 року по 18.09.2018 року) х 626 грн. 76 коп. = 106549 грн. 20 коп. Таким чином, суд погоджується з розрахунком зробленим позивачем, правильність якого відповідачем під час розгляду справи не спростована. В частині заявлених позовних вимог по відшкодування моральної шкоди суд враховує наступне. Відповідно до ст.23 ЦК Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом ст.237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі №6-23цс12. З огляду на зазначене, враховуючи ту обставину, що відповідачем було порушено трудові права позивача, в зв'язку зі звільненням, через що був порушений звичайний ритм життя останнього, він зазнав негативних емоцій та душевних страждань, пов'язаних з цим порушенням, мав витрачати додатковий час для організації свого життя, відшукування коштів для існування, а також для лікування, яке позивач проходив на той час, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.237-1 КЗпП України підстав для відшкодування моральної шкоди. Поряд з цим, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, принцип розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн., частково задовольнивши відповідні позовні вимоги. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 6177 грн. 60 коп. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2018 року по 18.09.2018 року в сумі 106549 грн. 20 коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів, моральну шкоду в сумі 5000 грн., витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 6177 грн. 60 коп., а всього стягнути 117726 грн.80 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Також з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 2475 грн. 09 коп. (по 704 грн. 80 коп. за дві задоволені вимоги немайнового характеру та 1065 грн. 49 коп. за задоволену вимогу майнового характеру). В частині відшкодування витрат на правову допомогу позивачу слід відмовити, оскільки з наданих на підтвердження понесення цих витрат документів вбачається, що останньому не надавалась професійна правнича допомога адвокатом, а тому з огляду а положення п.1 ч.3 ст.133, ч.1 ст.137 ЦПК України відсутні правові підстави для відшкодування вказаних витрат. Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі з 13.01.2018 року, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в сумі 7207 грн. 74 коп. (626 грн. 76 коп. (середньоденна заробітна плата) х 11,5 (середньомісячне число робочих днів)), з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів. На підстав викладеного,

Outcome: partial