Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-2), та просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 4.61 га, кадастрові номери: 5121480400:01:002:0841, 5121480400:01:002:0842, 5121480400:01:004:0533, 5121480400:01:004:0534, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну його діду [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ №654958, як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що він є спадкоємцем за заповітом, посвідченим секретарем Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області від 07.10.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №42, після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , однак не може оформити належним чином право на спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 4.61 га, розташованої на території Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області, яка належала померлому дідусю на підставі державного акту серії ЯЕ № 654958, виданого на підставі розпорядження голови Болградської районної державної адміністрації Одеської області № 708/А-2006 від 03.11.2006 року. Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що зі змісту заповіту, складеного його дідом, та посвідченим секретарем Олександрівської сільській раді Болградського району Одеської області, йому заповідається «державний акт серії ЯЕ № 654958», тобто документ, що свідчить про неправильність формулювання тексту при складенні заповіту, замість слів «державний акт» повинно було бути вказано «земельна ділянка». Зазначене стало приводом для звернення до суду. Позивач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся згідно вимог чинного законодавства (а.с.21), просив справу розглянути без його участі, про що надав заяву до суду (а.с.43). Відповідач Олександрівська сільська рада Болградського району Одеської області до суду також не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.21). Позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення, просила справу розглянути без участі їх представника, про що надав заяву до суду (а.с.24). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим на підставі запису акту про смерть №649, складеним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.10). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої окрім іншого майна, також входить і земельна ділянка загальною площею 4.61 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту серії ЯЕ № 654958 від 01.10.2007 року (а.с.9). За час свого життя спадкодавець розпорядився належним йому майном, склавши заповіт на ім`я [PERSON] (позивача по справі), посвідчений 07.10.2009 року секретарем Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 42 (а.с.41зворотня сторінка). На день смерті померлий [PERSON] був зареєстрований та проживав в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області № 127 від 26.01.2018 року (а.с.12). З матеріалів спадкової справи, заведеної Приватним нотаріус Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.25-42) вбачається, що до нотаріуса звернулися [PERSON] , онук померлого з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 12.03.2020 року (а.с.26), та дружина померлого [PERSON] з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , від 12.02.2020 року (а.с.26 зворотна сторінка). В даній заяві зазначено, що дійсно [PERSON] відмовилася від одержання обов`язкової частки у спадщині за законом після смерті чоловіка. Інших спадкоємців не має. Згідно листа про нормативну грошову оцінку одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим та по областям визначено станом на 01.01.2020 року - складає 31017.00 гривен (а.с.7-8). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Приписами ст.1225 ч.1 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. З огляду на досліджений текст заповіту, який посвідчений секретарем Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області від 07.10.2009 року, зареєстрований в реєстрі за №42 вбачається, що спадкодавець [PERSON] , [INFO] на випадок своєї смерті зробив розпорядження: заповів Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 4.61 га серії ЯЕ №654958 [PERSON] , [INFO] . Тобто посадова особа, яка складала текст заповіту не вірно зафіксувала волю спадкодавця, адже розпорядження можна здійснити з приводу належного майна, а не документа, який підтверджує право власності на це майно, що свідчить про допущення технічної помилки при оформленні цього заповіту. Вказаний в заповіті державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №654958, виданий 01.10.2007 року підтверджує, що власником земельної ділянки розміром 4.61 га, кадастрові номери: 5121480400:01:002:0841, 5121480400:01:002:0842, 5121480400:01:004:0533, 5121480400:01:004:0534, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є саме спадкодавець [PERSON] , який і розпорядився належним йому майном. Таким чином, позивач, як спадкоємець за заповітом, вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивач набув право на це майно, тобто на зазначену вище земельну ділянку. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Притаких обставинах суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.125, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.328, 373, 1216-1218, 1223, 1225, 1261, 1268, 1270 ЦК України та

Outcome: approved