Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 01.09.2013 року засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» (далі по тексту - ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ») було прийнято рішення про створення вказаного товариства, оформлене протоколом №1 загальних зборів засновників. З 05.09.2013 року ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Учасниками (засновниками) товариства є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до наказу №2 від 01.04.2015 року позивач приступив до виконання обов`язків на посаді директора товариства, на підставі протоколу №2 загальних зборів учасників від 01.04.2015 року. Відповідач не має найманих працівників, крім директора, господарську діяльність по факту не здійснює та не має намірів здійснювати в подальшому. Кошти у відповідача відсутні, тому не виплачується заробітна плата директору. В зв`язку з цим, він, як директор, перестав бути зацікавленим у трудових відносинах з відповідачем на посаді керівника та на початку 2021 року виявив бажання звільнитись з посади. Відповідно до Статуту товариства, затвердженого загальними зборами 02.04.2015 року, припинення повноважень директора належить до компетенції зборів учасників. 29.04.2021 року він звернувся до учасників з заявою про звільнення за власним бажанням. Листи на адресу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були отримані адресатами. Листи на адресу [PERSON] , [PERSON] повернуто за закінченням терміну зберігання. Жодної відповіді на заяву він не отримав. 13.05.2021 року ним було видано наказ №1-К про звільнення директора на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Окрім того, ним було вжито заходи, передбачені Законом України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю», зокрема: повідомлено учасників товариства в установленому законом порядку про проведення загальних зборів товариства із зазначенням часу і місця проведення та порядку денного, яке зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Так, 30.04.2021 року ним було направлено повідомлення про скликання загальних зборів всім учасникам. Листи на адресу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були отримані адресатами. Листи на адресу [PERSON] , [PERSON] повернуто за закінченням терміну зберігання. Проте, у встановлений повідомленням строк 01.06.2021 року загальні збори учасників товариства проведено не було, питання про звільнення його з посади директора товариства не вирішено, що порушує його права, як працівника на припинення трудового договору. Посилаючись на вказані обставини, використання ним всіх можливих заходів для захисту свого права в позасудовому порядку, позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини між ним та ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» у зв`язку із звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, з 13.05.2021 року, з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Ухвалою від 01.09.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. В наданій заяві представник позивача просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про підтримання позову. Відповідач явку свого представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. В зв`язку з цим, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів справи та без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.09.2013 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було зареєстровано юридичну особу - ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» (код ЄДРПОУ 38897792). Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками (засновниками) вказаного товариства є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ», оформленого протоколом №2 від 01.04.2015 року на посаду директора товариства було призначено [PERSON] . На виконання вказаного рішення, відповідно до наказу №2 від 01.04.2015 року позивач приступив до виконання обов`язків на посаді директора ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ». 29.04.2021 року позивач звернувся до учасників товариства з письмової заявою про звільнення його з 13.05.2021 року з займаної посади директора за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Згідно долучених до позову документів вбачається, що вказана заява на адресу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була отримана адресатами. Заяви, направлені на адресу [PERSON] , [PERSON] повернуто за закінченням терміну зберігання. 13.05.2021 року позивачем було видано наказ №1-К про припинення виконання обов`язків директора ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» з 13.05.2021 року, в зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. При цьому, позивачем було ініційовано скликання загальних зборів учасників товариства для вирішення питань про розгляд його заяви про звільнення, призначення нового директора призначення та уповноваження відповідальних осіб представляти інтереси товариства з питань державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу щодо зміни керівника. 30.04.2021 року відповідне повідомлення про скликання загальних зборів було направлено всім учасникам товариства. Повідомлення, направлені на адресу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були отримані адресатами, а направлені на адресу [PERSON] та [PERSON] - повернуті за закінченням терміну зберігання. Посилаючись на те, що його заява та повідомлення були залишені учасниками товариства без реагування, загальні збори для вирішення питання про припинення з ним трудових відносин не зібрані, позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини між ним та ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» у зв`язку із звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, з 13.05.2021 року, з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За змістом ст.22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, №21722/11, §165)). З урахуванням положень ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року №14-рп/2004, від 16.10.2007 року №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року №2-рп/2008 зазначав, що визначене ст.43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений ч.1 ст.38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. Як встановлено судом, маючи намір звільнитись з посади директора на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 13.05.2021 року, позивач 29.04.2021 року, тобто у визначений цією статтею строк за два тижні, направи на адресу всіх учасників ТОВ «ДИЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» відповідну заяву про звільнення, яка залишилась без реагування. Крім того, 30.04.2021 року на адресу всіх учасників позивачем було направлено повідомлення про скликання загальних зборів на 01.06.2021 року для розгляду його заяви про звільнення. Проте, загальні збори проведено не було та відповідне питання не розглянуто. Оскільки згідно статуту ТОВ «ДИЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» питання щодо призначення та звільнення директора товариства віднесено до компетенції загальних зборів, за встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч.1 ст.10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, §39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11, §170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява №17862/91, §31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№20372/11, §65)) Частиною другою ст.5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява №47273/99, §50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява №35787/03, §29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява №8917/05, §79 (в кінці); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява №36998/02, §24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява №59601/09, §21). Таким чином, відповідно до вимог ч.2 ст.5 ЦПК України, суд вважає ефективним і таким, що не суперечить закону такий спосіб захисту порушеного права позивача, як припинення трудових відносин з відповідачем на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Відповідні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №520/11437/16-ц, провадження №61-11763св18 та підлягають врахуванню судом у спірних правовідносинах згідно ч.4 ст.263 ЦПК України. В зв`язку з цим, позовні вимоги в частині визнання припиненими трудових відносин між ним та ТОВ «ДІЗЕЛЬ ЕНЕРГОПРОМ» у зв`язку із звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, з 13.05.2021 року, суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, заявляючи вимогу про визнання припиненими трудових відносин з відповідачем, в зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, позивач також просив внести відповідні дані до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В цій частині суд враховує, що відповідно до п.13 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. Пунктом 2 ч.1 ст.25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Проведення реєстраційних дій та внесення відповідних відомостей до державного реєстру зазначеним вище Законом віднесено до повноважень державних реєстраторів. Крім того, в разі припинення трудових відносин з керівником юридичної особи підлягають виключенню з реєстру відповідні відомості про керівника, а не внесення відомостей про припинення трудових відносин в зв`язку зі звільненням останнього, як про це фактично поставлено питання в прохальній частині позову. Таким чином, вимога позивача про внесення даних до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення трудових відносин з відповідачем внаслідок звільнення, у обраний спосіб не грунтується на законі та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial