Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою та просив суд визнати договір фінансового лізингу № 596 від 15.03.2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» недійсним, стягнути з відповідача на його користь 52035,20 грн., які були сплачені відповідно до договору, всі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що\~15 березня 2017 року між ним та\~товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 596. Відповідно до умов зазначеного договору відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Toyota Camry Comfort, обєм двигуна 2,5 бензин; тип КПП: 6 FT; привід 2 WD, та передати його в користування позивача на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. 15.03.2017 року позивачем сплачено кошти за організацію по договору у розмірі 52035,20 грн. Позивач бажає розірвати договір з огляду на та, що діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню, в звязку із тим, що в оспорюваному договорі відсутні посилання на ліцензію, а це дає підстави стверджувати, що відповідач надавав послуги без отримання відповідної ліцензії. Також з договору видно, що він нотаріально не посвідчений, містить несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачу. Оспорюваний договір за своє правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу. Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 27430,26 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 743,360 грн. Зі змісту договору видно, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів, це свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. В договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місце знаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості укомплектованості та інших умов з продажу товару, звужені обовязки лізингодавця, розширені його права, до того ж договір не містить положень дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності. На підставі цього відповідач має повернути позивачу отримані з недійсним договором лізингу від 15.03.2017 року № 596 кошти в сумі 52035,02 грн. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 45). Представник відповідача -\~товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в\~судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить витяг з реєстру поштових відправлень (а.с.45). Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В звязку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 березня 2017 року між ним та\~товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 596 (а.с. 10-24), відповідно до умов, якого відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Toyota Camry Comfort, обєм двигуна 2,5 бензин; тип КПП: 6 FT; привід 2 WD, та передати його в користування позивача на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 27430,26 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 743360,00 гривень, однак остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункти 8.3 договору). За умовами договору комісія за організацію договору являє погоджений сторонами відсоток від вартості предмету\~лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (пункт 9.1 Договору) (а.с. 17). На виконання договору позивач сплатив на банківський рахунок відповідача комісію за організацію договору в розмірі 52035, 20 гривень, що підтверджується оригіналом платіжного доручення та оригіналом квитанції від 15 березня 2017 року (а.с. 47-48). Згідно ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до частин 1, 2\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.\~3, ч. 3 ст.\~509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). У спірному договорі фінансового лізингу, а саме у п. 12.1 (а.с. 20), зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Зокрема, відповідно до п. 12.2 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Разом з тим пунктом 12.5 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки національного Банку України, від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи від дня наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно. Також суд зазначає, що пунктом 10.12 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1\~ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1\~ст. 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В матеріалах справи такий дозвіл (ліцензія) відсутній. Відповідно до ч. 2\~ст. 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зі\~ст. 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК Україниу\~разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені\~статтею 216 ЦК України. Положення\~статті 216 ЦК України\~застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з\~підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16. Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Відповідно до\~ ст. 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача (а.с. 1), в сумі 1280,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved