Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], що в Подільському районі м.Києва, мотивуючи тим, що з 20.11.1993 р. перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29.08.2015 р. Між тим, з 2005 р. ці шлюбні відносини між ними періодично припинялись та відновлювались, фактично остаточно були припинені з лютого 2011 р., після чого вони стали проживати по різних кімнатах в гуртожитку, спільного господарства вони не вели, кожен з них мав свій бюджет. В період окремого проживання за договором від 10.08.2012 р., укладеним ПАТ «ХК Київміськбуд», позивачем були придбані майнові права на квартиру [ADDRESS], повністю оплативши вартість. Відповідно до свідоцтва від 10.12.2012 р. квартира [ADDRESS] належить позивачу. Стверджує, що дана квартира є його особистою власністю, в зв'язку з чим просить визнати її такою за рішенням суду. У судовому засіданні позивач підтримав пзовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила позов задовольнити. Підтвердила в судовому засіданні, що з лютого 2011 р. вони припинили шлюбні відносини та проживали окремо, але юридично оформили розірвання шлюбу в органах РАЦС після досягнення дитиною повноліття, подавши заяву в липні 2015 р. та через місяць отримали свідоцтво про розірвання шлюбу. Зазначила, що її коштів в придбанні вищевказаної квартири немає. Подала відзив на позовну заяву, в якій письмово підтвердила обставини, зазначені позивачем в позові, та просила задовольнити позов. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.1993 р., який був розірваний відділом ДРАЦС Шевченківського РУЮ у м.Києві 29.08.2015 р. актовим записом № 244. Як вбачається з матеріалів справи, сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Тим самим, молодша дитини сторін у справі досягла повноліття [INFO] р. Під час шлюбу, відповідно до договору від 10.08.2012 р., укладеного між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та позивачем у справі [PERSON], останній придбав майнові права на квартиру [ADDRESS], які були передані позивачу за актом прийому-передачі майнових прав на квартиру до вищевказаного Договору від 21.09.2012. Згідно наданих документів, кошти за вищевказану квартиру, які відповідали оплаті 100% вартості майнових прав, були внесені позивачем. За актом прийому передачі квартири інвестору від 12.10.2012 р. вищевказана квартира була передана ПАТ «ХК Київміськбуд» та прийнята позивачем. Відповідно до свідоцтва про право власності від 10.12.2012 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, квартиру [ADDRESS] (складається з 2 кімнат, жилою площею 35,9 кв.м, загальною площею 73,1 кв.м) належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності. Матеріалами справи підтверджена різна реєстрація місця проживання сторін у справі з вересня 2011 р. За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому ст.57 ч.6 СК України визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини (чоловіка) майно, набуте нею (ним) за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. В судовому засіданні відповідач підтвердила той факт, що шлюбні відносини були припиненні з позивачем в листопаді 2011 р. і з цього часу сторони у справі проживали окремо. Відповідно до ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справі, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У суду не має підстав ставити під сумнів визнання позову відповідачем, наслідки визнання позову відповідачу відомі. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими і заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.57 ч.6 СК України,

Outcome: approved