Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому на підставі договору дарування від 25.06.2004 року належали 51/100 частин квартири [ADDRESS]. В січні 2016 року він вирішив продати належну йому частину квартири та 19.05.2016 року за попередньою домовленістю з покупцем квартири, а саме: жінкою на ім'я [PERSON], зустрівся з останньою на ж/м Парус в м.Дніпро, де четверо невідомих чоловіків із застосуванням насилля заволоділи пакетом, в якому знаходились оригінали документів на квартиру. З приводу цього, він 20.05.2016 року звернувся до правоохоронних органів та СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР за №12016040690002238 було внесено відомості за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.357 КК України. Після поновлення паспорту, він звернувся до нотаріуса, який посвідчував договір дарування для отримання його дублікату та дізнався, що 09.06.2016 року згідно договору дарування належній йому 51/100 частин квартири [ADDRESS] були подаровані невідомій особі [PERSON] З вказаного приводу він також звернувся до Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та за його заявою до ЄРДР за №12016040670002487 було внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. В день посвідчення договору дарування 09.06.2016 року він весь день знаходився на роботі. В зв'язку з цим, посилаючись на укладення договору дарування від його імені невідомою особою, з підробленням його підпису, позивач просив визнати недійсним зазначений договір дарування, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на належну йому частку квартири за [PERSON] Крім того, в подальшому йому стало відомо, що він був знятий з реєстрації в квартирі за заявою нового власника [PERSON], яка набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2016 року укладеного із [PERSON] В свою чергу останній набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2016 року, продавцем за яким виступав [PERSON], що набув право власності на квартиру згідно договору дарування від 24.09.1996 року, укладеного з [PERSON] За [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майно від 19.10.2000 року було зареєстровано право власності на 51/100 частину квартири [ADDRESS]. Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1994 року, виданого на підставі розпорядження №5/305-94, [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Поряд з цим, згідно інформації КП «ДМБТІ» містяться відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на 51/100 частину квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000 року, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за [PERSON] на підставі дублікату договору дарування від 04.12.2006 року. Реєстрація права власності за [PERSON] на окрему квартиру [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1994 року КП «ДМБТІ» не проводилась. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] набуте неправомірно, відсутність державної реєстрації такого майна, як об'єкту нерухомості, позивач також просив визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994 року; договір дарування квартири [ADDRESS] від 24.09.1996 року; договори купівлі-продажу від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], що була проведена на підставі зазначених договорів від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник виконавчого комітету Дніпровської міської ради, до суду за неодноразовими викликами не з'явились, про причини своєї неявки не повідомили, відзиву на позов не надали та будь-яких клопотань по суті справи не заявляли. Треті особи - приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С. та Шатковська І.Ю., в наданих заявах просили розглядати справу без їх участі. Інша третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., за викликами до суду не з'явилась, пояснень по суті справи не подавала та клопотань не заявляла. В зв'язку з цим, з урахуванням думки представника позивача та положень ч.3 ст.211, ч.ч.3,4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.10.2000 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі розпорядження №5/240-2000 від 19.10.2000 року, [PERSON] набула у власність 51/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с.168-171 т.1). На підставі вказаного свідоцтва КП «ДМБТІ» було внесено відповідний запис про реєстрацію права власності у реєстрову книгу за №38п за реєстровим №27-53 (а.с.168, 169 зв. т.1). В подальшому згідно дублікату договору дарування від 04.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., що був укладений між [PERSON] та [PERSON], за останнім КП «ДМБТІ» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером №6344040 було зареєстровано право власності на 51/100 частин квартири [ADDRESS], (а.с.168,172,173). Також з матеріалів справи вбачається, що 09.06.2016 року за реєстровим №553 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвої О.С. було посвідчено договір дарування 51/100 частин квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.42-44 т.1). З вказаного договору та наданих під час його посвідчення документів вбачається, що особу продавця [PERSON] було встановлено за паспортом серії [NUMBER], виданим 30.01.2004 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що держана реєстрація права власності на квартиру на підставі договору дарування від 09.06.2016 року була проведена 09.06.2016 року о 17:15:33 (а.с.9 т.1). Поряд з цим, з копії паспорту серії [NUMBER], що надавався нотаріусу вбачається, що фотокарточка у паспорті належіть не позивачу [PERSON], а іншій особі (а.с.47-48 т.1). З довідки ПАТ «Дніпротяжмаш» від 30.08.2016 року вбачається, що позивач працює на вказаному підприємстві з 26.04.2016 року та 09.06.2016 року згідно графіку роботи з 06-36 г. по 19-27 г., тобто в період посвідчення оспорюваного договору дарування та проведення реєстраційних дій, знаходився на підприємстві (а.с.13 т.1). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за фактом викрадення паспорту та інших документів у позивача 19.05.2016 року, останній звернувся з відповідною заявою до Новокодацького (Ленінського) ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. За вказаною заявою 20.05.2016 року до ЄРДР за №12016040690002238 було внесено відповідні відомості та розпочато досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.357 КК України (а.с.11 т.1). Крім того, за фактом заволодіння квартирою шляхом шахрайства Кіровським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за заявою [PERSON] 09.08.2016 року було внесено відповідні відомості до ЄРДР за №12016040670002487 та розпочато досудове розслідування за ч.2 ст.190 КК України (а.с.12 т.1). Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч.1,2,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Встановлені судом обставини в своїй сукупності безумовно свідчать про те, що договір дарування від 09.06.2016 року належних позивачу 51/100 частин квартири [ADDRESS], від імені останнього було укладено іншою особою, за відсутності відповідних повноважень та поза волею позивача. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог і необхідність задоволення останніх в частині визнання недійсним договору дарування від 09.06.2016 року. Враховуючи зазначене, а також положення ст.ст.2,5 ЦПК України, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд приходить до висновку про необхідність частково задоволення і позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на 51/100 частин квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 946755212101, номер запису про право власності 14948590, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.06.2016 року, 18:13:43, індексний номер 30031291). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим №3955, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за останньою було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с.91, 141-142 т.1). З вказаного договору та документів, що надавались при його посвідченні, вбачається, що зазначена квартира належала продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською Ю.І. за реєстровим №1861, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с.94, 141-142 т.1) В свою чергу з договору купівлі-продажу від 26.11.2016 року вбачається, що останній було укладено між [PERSON] та [PERSON], якому квартира належала на підставі договору дарування, посвідченого 24.09.1996 року П'ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1951 та зареєстрованим в ДМБТІ 20.12.1996 року у реєстровій книзі №38п за реєстровим №25 (а.с.116 т.1.). З договору дарування від 24.09.1996 року, вбачається, що останній було укладено між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець), якій квартира [ADDRESS] належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24.02.1994 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно розпорядження №5/305-94, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар бюро та записаного в реєстрову книгу за №38п за реєстровим №27-52 (а.с.117-118 т.1). Разом з тим, згідно інформації КП «ДМБТІ» від 06.11.2017 року вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS], містяться відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на 51/100 частину квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000 року, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за [PERSON] на підставі дублікату договору дарування від 04.12.2006 року. Також в інвентаризацій справі за даними КП «ДМБТІ» містяться відомості про реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], а також на 30/100 частин за [PERSON] та [PERSON] Реєстрація права власності за [PERSON] чи за іншою особою на окрему квартиру [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1994 року КП «ДМБТІ» не проводилась (а.с.176 т.1). Посилаючись на вказані обставини, позивач в уточненому позові просив визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994 року; договір дарування квартири [ADDRESS] від 24.09.1996 року; договори купівлі-продажу від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], що була проведена на підставі зазначених договорів від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч.3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст.215,216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Враховуючи, що розпорядження №5/305-94 та видане на його підставі 24.02.1994 року свідоцтво про право власності на житло - стосувались квартири [ADDRESS], були видані до набуття позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] та останній не був стороною наступних правочинів щодо відчуження квартири [ADDRESS], суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.ст.203,216 ЦПК України підстав для визнання недійсними зазначеного вище свідоцтва та договорів дарування і купівлі-продажу та про невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права. В зв'язку з цим, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994 року; договору дарування квартири [ADDRESS] від 24.09.1996 року; договорів купівлі-продажу від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, а також визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], що була проведена на підставі зазначених договорів від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, позивачу слід відмовити. Враховуючи часткове задоволення позову та положення ст.141 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір за задоволену вимогу про визнання недійсним договору дарування в сумі 1017 грн. 76 коп. (1% від вартості спірної частки квартири), а також судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. за задоволену вимогу про скасування державної реєстрації права власності, а всього стягнути судовий збір в сумі 1722 грн. 56 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial