Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусово зняти її з реєстраційного обліку. Стягнути з відповідачів понесені ним збитки, у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг та судового збору. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2008 року, в якій він проживає та зареєстрований. В зазначеній квартирі окрім нього зареєстрована його неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] . 08.05.2016 року загинула його дружина [PERSON] . Після її смерті, батьки дружини, [PERSON] та [PERSON] , рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.09.2018 року по справі № 643/1360/18, позбавили його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та були призначені опікунами останньої. На той час, [PERSON] вже проживала за місцем реєстрації відповідачів, та після встановлення опіки адресу реєстрації дитини змінено не було. У зв`язку з високими цінами на комунальні послуги, на сьогоднішній день у нього виникла проблема з оплатою надмірних платежів за послуги, які нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, тому є необхідність зняття з реєстрації осіб, які фактично не проживають в вищезазначеній квартирі, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , яка ніколи не проживала за місцем реєстрації. За добровільною згодою домовитись з відповідачами неможливо, через напружені стосунки. Також, зазначає, що згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.09.2018 року по справі № 643/1360/18 він сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, та заборгованостей не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням [PERSON] він не чинить. Враховуючи вищевикладене, та відмову відповідачів добровільно зняти з реєстрації [PERSON] , [INFO] , яка по факту не проживає за адресою: [ADDRESS] , є порушенням прав позивача та створює йому перешкоди у здійсненні права користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому він змушений звернутись за захистом до суду. Ухвалою судді від 18.09.2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 19.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у ньому. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення , в яких просить розглянути справу у відсутності їх представника. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, рішення по справі просила прийняти з урахуванням висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, якій діє від імені органу опіки та піклування. Суд. заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу р.№ 5677 від 14.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. /а.с. 11-14/. Відповідно до довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] /а.с.28-29/. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.09.2018 року по справі № 643/1360/18 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Призначено [PERSON] та [PERSON] опікунами [PERSON] , [INFO] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини усіх видів доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку /а.с.20-24/. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Згідно з ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до статті 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право на житло є одним із основних майнових прав дитини, яке є базисом її соціально-економічного розвитку. З метою забезпечення цього права для належного фізичного, інтелектуального, культурного розвитку, воно повинно гарантуватись неповнолітній особі в повному обсязі. Пунктом 3 частини 1 статті 247 СК України визначено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законного представника дитини. В силу вимог частин 4 та 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Висновок надається на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування за № 527 від 03.11.2020 року орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За вказаних обставин вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири, суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а тому суд не може визнати обґрунтованими вимоги позивача та в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі. Суд,

Outcome: dismissed