Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. Його колишня дружина - відповідачка по справі [PERSON] та неповнолітня донька [PERSON] зареєстровані, але не проживають більше року без поважних причин у вказаній квартирі, що змушує його нести додаткові витрати на утримання квартири, а тому просив суд визнати останніх такими, що втратили право на користування цим жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що з 2005 року відповідачка разом із донькою переїхала проживати до своїх батьків і з того часу не проживає в квартирі, наміру вселитись та проживати в спірній квартирі не мають, але добровільно виписатись відповідачка відмовляється. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідачки за дорученням [PERSON] проти позову заперечував, та пояснив, що відповідачка мала намір проживати у спірній квартирі, але позивач всіляко перешкоджає цьому - вселив в квартиру сторонніх людей, що унеможливлює проживання в ній для відповідачки та її доньки. Представник третьої особи проти задоволення позову щодо відповідачки [PERSON] не заперечувала, натомість щодо визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом заперечувала. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачки та третьої особи, покази свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.2 ст. 405 ЦК України при тимчасовій відсутності члена сімї власника житла, він втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі є власником на підставі договору дарування [ADDRESS], що підтверджується копіями договору дарування від 17.02.2000 року, довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міськради від 14.04.2016 року №148. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON], приходиться позивачу колишньою дружиною та була членом його родини, але на даний час не проживає в зазначеному вище жилому приміщенні більше 11 років, оскільки з 2005 року добровільно виселилась із вказаної квартири, спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, речей відповідачки в квартирі немає. Даний факт сторонами не заперечується та підтверджується поясненнями сторін, показами свідка [PERSON], яка є матірю позивача та добре знає його родину, копіями акту Білоцерківського ЖЕК №7 за №758 від 19.04.2016 року, затвердженого підписами сусідів по спірній квартирі [PERSON], що проживає в квартирі №72 та [PERSON], що проживає в квартирі №106 зазначеного будинку, і які ствердили факт не проживання в квартирі №181 відповідачки [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] з січня 2010 року по теперішній час. Суд ставить під сумнів покази представника відповідачки щодо вчинення позивачем перешкод у проживанні в спірній квартирі, оскільки а ні відповідачка, а ні її представник не надали суду будь-яких доказів цього. Крім того, як в судовому засіданні ствердив сам представник відповідачки, остання після виселення зі спірного житлового приміщення в 2005 році до сьогоднішнього дня будь-яких спроб вселитись до спірної квартири не робила, до суду із відповідними заявами про вселення її до спірної квартири чи усунення їй перешкод в користуванні нею не зверталась. Таким чином, відповідачка [PERSON] за власним бажанням, без поважних причин не проживає в спірному приміщенні понад один рік, ніяких спроб для вселення не робила, спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, речей останньої в квартирі немає, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право на користування спірним житловим приміщенням [ADDRESS]. За ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків /усиновлювачів/ або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами по справі, після розірвання сторонами шлюбу їхня донька [PERSON] залишилась на вихованні у відповідачки, яка проживає в приватному будинку своїх батьків в м. Біла Церква по вул. Гризодубової 83. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 19.05.2005 року з позивача на утримання доньки на користь відповідачки були стягнуті аліменти. Таким чином, сторони добровільно визначили місце проживання дочки з відповідачкою. Представник останньої не заперечував, що вона проживає в будинку своїх батьків в м. Біла Церква по вул. Гризодубової 83 разом із дочкою. Крім того, цей факт додатково підтверджується копіями виконавчого лист Білоцерківського міськрайонного суду від 19.05.2005 року, позовної заяви про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів від 06.10.2015 року. Оскільки, донька відповідачки постійно проживає з матірю, спору щодо місця проживання дитини між сторонами не має, право дитини, в даному випадку, на проживання в спірній квартирі є похідним від права матері, тому суд приходить до висновку, що неповнолітня [PERSON] втратила право на користування спірним житловим приміщенням - [ADDRESS]. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved