Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідач з 09.04.09 р. по 08.10.12 р. працювала на посаді сестри - господині Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» (далі - санаторій «Турія»). Відповідно до п. 1 Договору про матеріальну відповідальність працівника за передані йому під звіт товаро - матеріальні цінності (далі - договір) від 09.04.09 р., відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за всі товаро - матеріальні цінності по інвентаризаційних описах, а також за ті, що поступають під звіт на протязі дії договору. За змістом п. 2 договору, у випадку виявлення нестачі товаро - матеріальних цінностей, відповідач зобов»язана відшкодувати їх нестачу по нині діючих цінах, що існують на день встановлення нестачі, згідно з чинним законодавством. За актом передачі товаро - матеріальних цінностей б/№ від 28.09.12 р., з яким відповідач була ознайомлена під розпис, було виявлено нестачу товаро - матеріальних цінностей на суму 6 503 грн. 26 коп., що утворилась з вини відповідача. Позивач надіслав відповідачеві вимогу про добровільне відшкодування збитків, однак, безрезультатно. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди, судові витрати у справі. Представник позивача в судовому засіданні позов, з рахуванням його уточнення, поданого суду та датованого 24.02.14 р., підтримав, обгрунтувавши його вищенаведеними доводами, суду пояснив, що відповідач працювала у позивача на посаді сестри - господині та при переході ЇЇ на іншу посаду, було встановлено вищезазначену суму нестачі, ЩО відповідач добровільно не відшкодувала. Будь - які відрахування на відшкодування вказаної шкоди із заробітку відповдача не провадились. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явилась, хоча належно оповіщена, про причини неявки суду не повідомила. Письмового заперечення проти позову до суду не подала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Та обставина, що відповідач 09.04.09 р. була прийнята на посаду сестри - господині у санаторій «Турія», стверджується копією наказу № 28 від 09.04.09 р.. Згідно з положеннями ст. 135 - 1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається КМ України. Як слідує з копії договору про матеріальну відповідальність працівника за передані йому під звіт товарно - матеріальні цінності від 09.04.09 р., відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність на всі передані їй товарно - матеріальні цінності по інвентаризаційних описах, що поступають під звіт на протязі дії договору; зобов»яззалась відшкодувати нестачу при виявленні такої за цінами на момент встановлення нестачі. Як зазначено у ст. 134 КЗпП України, до випадків повної матеріальної відповідальності працівників відповідно до законодавства належить відшкодування шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, шкоди завдано недостачею. Відповідно ст. 130 КЗпП України, що регулює загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, що відноситься до категорії нормального виробничо - господарського риску, а також за неодержані підприємством, установою, організацією прибутки і за шкоду, заподіяну працівником, що перебував в стані крайньої необхідності. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Згідно положень ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 - 1 цього Кодексу було укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей. Як зазначено у ст. 135 КЗпП України, межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством. За змістом ст. 135 - 3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі недостачі матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Як зазначено у ст. 136 КЗпП України, порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше 7 днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо - господарського риску, а також за неодержані підприємством, установою, організацією прибутки і за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Як роз'яснено у п. 8 Пленуму ВС України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, організація їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст. 135 - 1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Перелік посад і робіт за умови зайняття (виконання) яких із працівниками можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність, затверджуються у порядку, що визначається КМ України, і такий вид робіт як роботи по видачі (прийманню) матеріальних цінностей особам, які знаходяться у лікувально - профілактичних и санаторно - курортних установах, пансіонатах, кемпінгах, будинках відпочинку, готелях, гуртожитках, кімнатах відпочинку на транспорті, дитячих установах, спортивно - оздоровчих и туристичних організаціях, піонерських таборах, включені до Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва (далі - Перелік посад і робіт), затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. № 447/24, що діє на території України відповідно до постанови ВР України від 12.09.91 р. № 1 545 - ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», а тому наявні підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності на підставі договору, що має юридичну силу, і доводи представника позивача в цій частині підставні. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач працювала у Волинському обласному санаторії матері і дитини «Турія» на посаді сестри - господині з 09.04.09 р. за станом на 28.09.12 р.. 09.04.09 р. між сторонами було у встановленому законом порядку укладено договір про повну матеріальну відповідальність відповідча та нестача була виявлена 30.09.12 р. в сумі ціни позову, що не відшкодована відповідачем та призвела до заподіяння шкоди позивачеві. Судові витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі, і з врахуванням змісту додаткового договору № 4 до договору № 8/13 про надання юридичних послуг від 15.01.14 р., укладеного між позивачем та його представнком.

Outcome: approved