Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], третя особа - Перша Одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що [INFO] у віці 79 років померла мати позивача - [PERSON] в м. Первомайську Миколаївської області, після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS]. В січні 2008 року [PERSON] почала хворіти і позивач змушений був забрати її до себе у м. Первомайськ Миколаївської області для обслідування у лікарів, так як вона почала страждати розладом здоров'я, в тому числі психологічного характеру, а в грудні 2008 року через перенесений інсульт зовсім перестала ходити та не могла розмовляти, вона стала непрацездатною та лежачою хворою. Заяву про прийняття спадщини на квартиру [ADDRESS] позивач не подавав, так як вважав, що квартира ще задовго до смерті матері була подарована нею відповідачеві по справі - [PERSON], тому що йому про це сказав сам відповідач і навіть показав договір дарування спірної квартири. Тільки в грудні місяці 2010 року позивачу випадково стало відомо, що відповідач став власником квартири [ADDRESS] не в наслідок договору дарування, а за заповітом від 23 квітня 2008 року, який посвідчений Першою Державною нотаріальною конторою міста Одеси, реєстраційний номер 2-690. Через викладені факти раніше позивач не мав можливості оскаржити вищевказаний заповіт. Про існування заповіту, який склала мати позивача - [PERSON] 23 квітня 2008 року на користь відповідача позивачу нічого не було відомо. З дня смерті матері позивача до 15 грудня 2010 року відповідач ніколи не повідомляв його про існування заповіту на його ім'я. Згідно до вищевказаного заповіту від 23 квітня 2008 року, який був складений Державним нотаріусом Першої Одеської Державної нотаріальної контори спадкодавець зробила розпорядження про те, що належна їй квартира під [ADDRESS] вона заповідає відповідачу. Але правочин-складання заповіту вчинено особою, яка у цей момент не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, про що вказує психічний стан його матері, перебування її на обліку у лікаря психіатра та наявність явного психічного захворювання та можливі про це свідчення свідків - за місцем проживання матері оскільки відповідно до діючого на час складання заповіту законодавства, заповіт підписала спадкодавець, яка не могла давати звіт своїм діям в той момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, про що вказує психічний стан його матері і волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Враховуючи все вищевикладене, позивач просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним заповіт від імені [PERSON], посвідчений 23 квітня 2008 року Державним нотаріусом Першої Одеської Державної нотаріальної контори. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, позов не визнав, про що надав суду письмові заперечення, у задоволенні позову просив відмовити та застосувати строки позовної давності. Третя особа - Перша Одеська державна нотаріальна контора, в судове засідання представник не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у віці 79 років померла мати позивача - [PERSON] в м. Первомайську Миколаївської області, після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS]. В січні 2008 року [PERSON] почала хворіти і позивач змушений був забрати її до себе у м. Первомайськ Миколаївської області для обслідування у лікарів, так як вона почала страждати розладом здоров'я, в тому числі психологічного характеру, а в грудні 2008 року через перенесений інсульт зовсім перестала ходити та не могла розмовляти, вона стала непрацездатною та лежачою хворою. Заяву про прийняття спадщини на квартиру [ADDRESS] позивач не подавав, так як вважав, що квартира ще задовго до смерті матері була подарована нею відповідачеві по справі - [PERSON], тому що йому про це сказав сам відповідач і навіть показав договір дарування спірної квартири. Тільки в грудні місяці 2010 року позивачу випадково стало відомо, що відповідач став власником квартири [ADDRESS] не в наслідок договору дарування, а за заповітом від 23 квітня 2008 року, який посвідчений Першою Державною нотаріальною конторою міста Одеси, реєстраційний номер 2-690. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України - за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної із умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного із учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливого стороннього впливу на її волевиявлення. Пунктом 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд акцентує свою увагу на тому, що позивачем та його представником не надано будь-яких доказів в підтвердження свого позову, не було призначено експертизу про встановлення обставин, викладених в позовній заяві. Водночас, суд зазначає, що відповідач та його представник в своїх письмових запереченнях на позов просили суд застосувати ст. 267 ЦК України. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові Виходячи з юридичного тлумачення за ст. 69 ЦПК України початок перебігу процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події з якої пов'язано його початок. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи не дозволяють задовольнити позов в повному обсязі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed