Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до Славутицького міського суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сумісне життя з відповідачкою не склалося в силу психологічної несумісності характерів та різних поглядів на подружні права та обов»язки. Спільних дітей не мають. У вересні 2015 року відповідачка виїхала на постійне місце проживання в Україну і категорично відмовляється переїздити до місця проживання свого чоловіка. Позивач також не має наміру жити в Україні. Вже півтора року вони припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, кожен має окремий бюджет. Збереження сім'ї вважає неможливим. Спільного майна за час шлюбу не має. На слухання справи представник позивача не явилася, подала заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, просила розірвати шлюб. Відповідачка в судове засідання не явилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, просила розірвати шлюб. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 24 листопада 2012 року. Від шлюбу спільних дітей немає. Як вбачається із змісту позовної заяви, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились півтора року тому. Спільне господарство не ведеться, бо відповідач проживає в іншому місті. Сім'я фактично розпалась. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, спору щодо розподілу сумісно нажитого майна у сторін немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В той же час із свідоцтва про шлюб вбачається, що відповідач при реєстрації шлюбу прізвище не змінила, тому підстав для вирішення даного питання судом немає.

Outcome: approved