Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ [PERSON] акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» (надалі ПРАТ «ЄМЗ») № 1026 від 16.03.2017р. про звільнення його з посади учня машиніста змішувальних барабанів в шихтовому відділенні агломераційного цеха, поновити його на зазначеній посаді, стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.03.2017р., та зобовязати ПРАТ «ЄМЗ» відшкодувати на його користь моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 07.10.2016 р. його було прийнято на роботу в ПРАТ «ЄМЗ» на посаду учня машиніста змішувальних барабанів в шихтовому відділенні агломераційного цеха. 16.03.2017р. відповідно до наказу № 1026 його та усіх інших робітників, які станом на вказану раніше дату знаходилися у трудових відносинах із відповідачем, було звільнено на підставі положень п. 1 ст. 36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним, так як він не писав заяву з приводу звільнення, усна домовленість між ним та ПРАТ «ЄМЗ» щодо звільнення також не досягалася. Позивач в судове засідання не зявився. Про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача у судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Також пояснив, що позивач в період часу з 07.10.2016 р по 16.03.2017 р. знаходився в трудових відносинах з відповідачем, перебував на посаді учня машиніста змішувальних барабанів в шихтовому відділенні агломераційного цеха. [PERSON] про звільнення позивача, незважаючи на оприлюднення наказу № 1025 від 15.03.2017 року «По персоналу» вважає незаконним, так як його було прийнято без будь-яких правових підстав. Внаслідок порушення законних прав позивача відповідач повинен поновити його на раніше займаній посаді, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.03.2017р., та зобовязати ПРАТ «ЄМЗ» відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 2000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнавав у повному обсязі оскільки позивача було звільнено на законних підставах, так як звільнення відбулося у звязку із фактичним невиконанням з боку позивача вимог [PERSON] № 1025 від 15.03.2017р. в частині прибуттям останнього за юридичною адресою відповідача у встановлені строки та не написанням заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній Україні території, про що також надав суду письмові заперечення. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників процесу достатніми суд розглянув справу у відсутність нез'явившегося позивача. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, розглянувши письмові заперечення останнього, дослідивши матеріали справи, письмові докази суд вважає, що позов задоволенню не підлягає у повному обсязі з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. [PERSON] відповідача № 1026 від 16.03.2017р. позивача було звільнено із займаної посади з 16.03.2017р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України у звязку із досягненням згоди щодо припинення трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач в своєму позові звернувся із вимогою про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення № 1026 від 16.03.2017р. Відповідно до вимог\~ст. 21 КЗпП України,\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із положеннями ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання роботи. Виходячи із пояснень представників позивача та відповідача, між сторонами було укладено безстроковий договір. Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що юридичною адресою відповідача є: 87504, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Ілліча, буд. 54, блок 4. Однак, виробничі потужності відповідача, на яких безпосередньо працював позивач, розміщені за адресою 86429, Донецька область, м. Єнакієве, пр. Металургів, 9. Відповідно Науково правового Висновку Торгово-промислової палати України встановлено, що 15.03.2017р. до адміністративної будівлі відповідача, яка розміщена за адресою 86429, Донецька область, м. Єнакієве, пр. Металургів, 9, увійшли групи невідомих людей, які назвалися представниками влади так званої «Донецької народної республіки». Вказані особи вимагали сплачувати податки в бюджет так званої «Донецької народної республіки» (передавати частину доходу в «бюджет» так званої «ДНР» та здійснювати діяльність у відповідності до «законодавства ДНР») або передати у їх розпорядження все майно підприємства. Вказані особи проінформували, що в разі невиконання їх вимог до керівництва та працівників підприємства будуть застосовані заходи юридичного та фізичного впливу за «законодавством ДНР». З метою недопущенням ризику загрози життю співробітників відповідача, недопущенням порушення законодавства України, ПРАТ «ЄМЗ» не мало можливості надалі продовжувати нормальну господарську діяльність, а тому керівництво відповідача було змушене залишити майно підприємства в розпорядженні представників так званої «ДНР» і під їх контролем. Вказані обставини знайшли своє відображення у заявах про вчинення кримінального правопорушення, які були надіслані на адресу Головного управління Національної поліції в Донецькій області. За даним фактом слідчим відділом Бахмутського відділу поліції ГУНП в Донецькій області внесені відомості до ЄРДР за № 12017050150000803. З огляду на факт втрати контролю над діяльністю підприємства, з метою схоронності життя та здоровя робітників відповідачем 15.03.2017р. було видано наказ «По персоналу» № 1025, відповідно до якого кожний зацікавлений у збереженні трудових відносин із відповідачем робітник до 18:00 16.03.2016р. мав зявитися за юридичною адресою відповідача (Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 116а) із метою оформлення переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній Україні території. У випадку не прибуття робітників за юридичною адресою відповідача до вказаного часу та не вираження у письмовій формі свого бажання щодо продовження трудових відносин, буде вважатися, що із боку таких робітників було надано згоду на розірвання укладеного із ними трудових договорів на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та такі договори будуть розірвано з 16.03.2017р. [PERSON] № 1025 від 15.03.2017р. було розміщено на дошках оголошень підприємства, надіслано на електронні адреси робітників. Стороною позивача не заперечується факт його ознайомлення 15.03.2017р. із положеннями вказаного раніше наказу. З огляду на зазначене раніше, суд доходить до висновку щодо належного виконання з боку відповідача обовязку про доведення до відома позивача [PERSON] № 1025 від 15.03.2017р. Судом встановлено та з боку позивача не заперечується, що останній у встановлені наказом 1025 від 15.03.2017р. строки за юридичною адресою відповідача не зявився, заяву щодо переводу до інших структурних підрозділів не написав, а отже свого бажання щодо продовження трудових відносин із відповідачем не виразив. Відповідно до ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З огляду на наведене, суд при розгляді даної справи вважає за можливе застосовувати аналогію закону шляхом використання норм цивільного права задля вирішення спору, що існує між сторонами. У цілому, мовчання визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством. Наприклад, ст. 764 Цивільного кодексу України виходить з того, що у разі продовження користування майном після закінчення строку договору майнового найму, а відсутність заперечень наймодавця протягом одного місяця, то договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений цим договором. У такому випадку юридичного значення набуває факт відсутності заперечення, тобто мовчання з боку наймодавця. Стаття 205 Цивільного кодексу України допускає різні форми зовнішнього вияву волі (волевиявлення): словами (усно), письмовим актом, поведінкою особи. В останньому випадку йдеться саме про конклюдентні дії. Частина 2 цієї статті передбачає можливість укладення правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників дво або багатостороннього правочину (так звані «конклюдентні дії»). Під конклюдентними діями у цивільному праві прийнято розуміти дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір. До конклюдентної дії належить використання автоматів, придбання через касира розфасованих товарів тощо. У деяких прямо передбачених законом випадках мовчання особи породжує юридичні наслідки. З огляду на вказане раніше, приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентних дій та мовчазної згоди, суд вважає за можливе погодитися із висновком, який було зроблено відповідачем, в частині отримання з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього із займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у незявленні за юридичною адресою відповідача та у відмові у написанні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України. З огляду на вказане раніше, вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу № 1026 від 16.03.2017р. не підлягає задоволенню. Відносно вимог позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне. Так, згідно із положеннями ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У свою чергу, стаття 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Позивач у позовній заяві зазначає, що 16.03.2017р. відповідач не здійснив з ним розрахунок та не передав заповнену відповідно до законодавства України трудову книжку. Відповідачем дані обставини не спростовуються. Одночасно, у якості підстав, які стали на заваді виконанню з боку відповідача вказаних раніше зобовязань, відповідач зазначає про втрату останнім контролю за діяльністю підприємства; первинними документами; штампами та печатками підприємства. За відповідними фактами з боку правоохоронних органів були порушені відповідні кримінальні провадження. Окрім зазначеного, відповідачем отримано відповідні висновки Торгово-промислової палати України, згідно із якими було встановлено неможливість виконання з боку відповідача передбаченого законодавством України обовязку із своєчасної видачі (у день звільнення) робітникам заповнених трудових книжок, а так саме здійснення розрахунку із робітниками (у день звільнення). Висновки Торгово-промислової палати України ґрунтуються на тому, що після 15.03.2017р. (дати фактичного захоплення невстановленими особами виробничих потужностей) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних, та інше, що підлягають до виплати на користь робітників у день звільнення. Одночасно, відповідачем втрачено доступ до трудових книжок робітників, з огляду на що відповідач не має можливості здійснити записи відносно звільнення таких робітників. Відповідно до пунктів 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993р. № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Згідно п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 15.03.2017р. трудові книжки працівників відповідача були незаконно, в порушення встановленого законодавством порядку видачі трудових книжок, викрадені невстановленими особами, що підтверджується повідомленням відповідача про кримінальне правопорушення. Таким чином, суд вважає, що відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників відповідача позбавляє його можливості внесення відповідних записів про розірвання трудового договору, а також видачі її працівникові у випадку прийняття сторонами трудового договору рішення про його розірвання з підстав, передбачених трудовим законодавством. Тому суд приходить до висновку, що трудові права позивача в цій частині відповідачем не порушені, у звязку з чим законні підстави для задоволення позову і в цій частині відсутні. Відносно вимоги про стягнення середнього заробітку за період прострочення видачі трудової книжки суд додатково зазначає про наступне. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Інформації щодо виплат за попередні місяці роботи з боку позивача суду не надано. Дана інформація також не надана і відповідачем з огляду на втрату первинної документації, що підтверджено вказаними раніше висновками Торгово-промислової палати. Отже, розрахунок, який на думку позивача мав бути зроблений відповідачем на дату звільнення, не підтверджується матеріалами справи і ґрунтується на припущеннях у супереч вимогам ст. 60 ЦПК України, а тому в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити. Проте, оскільки суд приходить до висновку про те, що відповідач не вчиняв дій щодо порушення, оспорювання чи невизнання законних прав та інтересів позивача, спрямованих на реалізацію права на розірвання трудового договору, здійснення розрахунків при звільненні, видачі заповненої трудової книжки відповідно до вимог діючого трудового законодавства України, суд доходить до висновку і про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Також слід зазначити, що позивач при зверненні до суду сплатив суму судового збору за заявлену вимогу щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 640 грн., в задоволенні якої останньому відмовлено, в звязку з чим зазначена сума на підставі ст. 88 ЦПК України відшкодуванню позивачу стороною відповідача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed