Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі договору дарування на житловий будинок від 22.10.1993року, він є власником житлового будинку [ADDRESS] , де зареєстрований і проживає. Його колишня дружина [PERSON] та колишня невістка [PERSON] , відповідачі по справі, також, зареєстровані в даному будинку, але тривалий час не проживають. Відповідачі добровільно залишили житло, забрали свої речі, вибувши в інше місце проживання, витрат по утриманню будинку не несуть, факт реєстрації відповідачів створює ряд незручностей для позивача, як власника житла, та перешкоджає йому оформити субсидію, а тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Сидорчук І.В., позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, на електронну адресу суду направила заяву, в якій зазначила, що позов не визнає, оскільки виїхала вона з даного будинку не з власної волі, а за сімейними обставинами, тривалий час вимушена доглядати пристарілих, безпорадних батьків. Також зазначила, що хоча шлюб з позивачем розірваний, але шлюбні відносини сторони не припиняли, відповідач проживала однією сім`єю з позивачем, спільно вели господарство, відповідач по можливості навідувалась в будинок. Позивачу було відомо, що у відповідача хворі батьки, але він відмовився їхати разом доглядати їх в с.Красилівка Іванківського району Київська область. Спочатку відповідач доглядала батька, який помер [INFO] , наразі дуже хвора її мати, якій 86 років та яка потребує стороннього догляду, не в змозі і не бажає переїхати до м.Біла Церква. Село в якому проживає мати відповідача знаходиться біля Чорнобильської зони відселення, із занедбаною інфраструктурою, іноді навіть відсутній мобільний зв`язок, відсутні аптека, будь-який магазин продовольчих товарів та промислових товарів, відповідач вимушена їздити до районного центру. Також, відповідач зазначає, що для оформлення субсидії в спірному будинку вона надсилала позивачу довідки, які засвідчували факт її тимчасового проживання в с.Красилівка. Відповідач вказала, що має намір в подальшому повернутися в м. Біла Церква до позивача і сина, дбати про онуку та допомагати по господарству. Відповідач зазначає, що під час проживання в буд [ADDRESS] , підтримувала житло в належному стані, здійснювала ремонт, за свої кошти замінила вікна в будинку, поліпшила житлові умови, що можуть підтвердити сусіди. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, а також, була повідомлена про розгляд справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву, клопотань чи заперечень суду не подала, та відповідно до положень ст.ст. 128,130 ЦПК України, вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування на житловий будинок від 22.10.1993 року (а.с.4). Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] , це бувша дружина позивача, а [PERSON] - бувша невістка позивача. Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади м.Біла Церква № 15.2-03/7429 від 05.08.2020 року, в будинку [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб: власник [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с. 6 ). На підставі заяви позивача юристом КП БМР ЖЕК №1 Приймак А.І. було складено акт від 18.08.2020 року в присутності позивача та сусідів, які проживають в будинку під [ADDRESS] , за підписом юриста КП БМР ЖЕК №1 Приймак А.І., з даного Акту вбачається, що відповідач у справі [PERSON] , [INFO] в будинку [ADDRESS] фактично не проживає з вересня 2016 року і по теперішній час, а [PERSON] , [INFO] не проживає з квітня 2018 року і по теперішній час. (а.с.5). Згідно паспортних даних позивача, його шлюб з [PERSON] було розірвано 29.10.1997 (а.с.3 зворот). Згідно копії рішення суду, шлюб між сином позивача [PERSON] та його дружиною [PERSON] розірвано 08.06.2018 року. Рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили. Позивач суду пояснив, що з відповідачем по справі - [PERSON] , перебував в зареєстрованому шлюбі з 1992 року, який було розірвано в 1997 році, а відповідач [PERSON] приходилася позивачу невісткою, шлюб між сином та [PERSON] теж розірвано. Відповідачі добровільно виїхали з будинку позивача, не спілкуються з ним. Бувша дружина - [PERSON] не проживає в будинку близько 5-6 років, виїхала та проживає зі своєю матір`ю і співмешканцем в с.Красилівка. [PERSON] з дитиною не проживають протягом останніх двох років в будинку позивача. В 2018 році року його син [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] . Наразі в будинку проживає позивач зі своїм сином. Факт перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку позивача порушує його права як власника, позбавляє можливості отримати субсидію. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка проживає по сусідству з позивачем та знайома з ним з дитинства, суду показала, що в будинку [ADDRESS] відповідачі не проживають, востаннє бачила відповідача [PERSON] , дружину позивача, близько 3-х років тому, в будинку відсутні жіночі речі, не бачить [PERSON] на подвір`ї давно, квітник, який доглядала [PERSON] в занедбаному стані. Свідок знає, що позивач має невістку, але близько трьох років свідок не бачила [PERSON] , фактично в будинку проживає позивач зі своїм сином. При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] , суд враховує, що матеріали справи не містять переконливих доказів щодо непроживання та некористування [PERSON] спірним житловим будинком з 2016 року (як зазначено в акті, наданому позивачем). Натомість, суду надані пояснення з яких слідує, що [PERSON] не втратила інтерес до вказаного житла, несла витрати по його утриманню, має намір в подальшому проживати у вказаному помешканні, потребує житла і зазначає поважність причини тимчасової своєї відсутності за місцем реєстрації проживання. Отже, вирішення питання щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою має здійснюватися у контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення права останньої на житло та можливої недобросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити право на користування єдиним житлом. Суд враховує, що відповідач [PERSON] категорично заперечила проти визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом, переконливих доказів її непроживання та некористування спірним житлом суду не надано. Навпаки з наданих пояснень відповідача слідує, що [PERSON] виявляє заінтересованість до вищевказаного житла, після розірвання шлюбу з позивачем, продовжували разом проживати, вели спільно господарство. Об`єктивних даних вважати, що відповідач без поважних причин не користується спірним житлом, немає, оскільки з наданих пояснень відповідача вбачається, що [PERSON] виїхала з даного будинку вимушено, за сімейними обставинами, доглядати хворих батьків та позивачу відомі ці обставони. Суд вважає, що наведені обставини є суттєвим елементом при оцінюванні можливості спільного проживання сторін у спірному житлі, поважності причин непроживання відповідача в квартирі. А тому, суд вважає, позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , не підлягає задоволенню. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком [PERSON] , то суд враховує, що в судовому засіданні доведено, що відповідач тривалий час зазначеним житлом не користується, не виявляє заінтересованості щодо цього житла. Відповідач [PERSON] , будь-яких заперечень проти позову чи доказів наявності поважних причин непроживання та некористування цим житлом суду не надала. На підставі викладеного, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідача [PERSON] , можливо визнати такою, що втратила право на користування зазначеним житлом. Доказів які б спростовували зазначене не надано. На підставі викладеного,

Outcome: partial