Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом і просить суд стягнути з відповідача на його користь 11500 грн. заборгованості по позиці, з яких 1500 грн. боргу по розписці від 11.01.2015 року та 10000 грн. по розписці від 26.01.2015 року, а також стягнути судові витрати по справі. Позивач в судове засідання не зявився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, проте надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час, день та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, проте надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, заявлені до нього позовні вимоги на суму 11500 грн. по відповідних розписках від 11.01.2015 року та від 26.01.2016 року визнає в повному обсязі та вказує, що вказані кошти не повернув у строки, які зазначені в розписках, не повернув їх власнику в звязку із скрутним матеріальним становищем та відсутністю коштів. Судом встановлено, що 11.01.2015 року між сторонами по справі фактично було укладено договір позики згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 1500,00 грн., а відповідач підписав розписку, про те, що позичив у позивача 1500,00 грн. та зобовязувався повернути 01.05.2015 року. Також 26.01.2015 року між сторонами по справі фактично було укладено договір позики згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 10000,00 грн., про що було складено відповідну розписку, відповідно до якої відповідач позичив у нього 10000,00 грн та зобовязався повернути позику до 15.02.2015 року. Проте відповідач у строки, які зазначені в розписках, не повернув позичені у позивача кошти. На вимоги позивача повернути позичені кошти відповідач не реагує та уникає будь-яких контактів з ним. Указані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні: розписки відповідача від 11.01.2015 року та від 26.01.2015 року, з яких видно, що відповідач позичив у позивача 1500,00 грн. та зобовязувався повернути 01.05.2015 року і 10000,00 грн. та зобовязався повернути позику до 15.02.2015 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку 11.01.2015 року, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 1500,00 грн. та зобовязувався повернути 01.05.2015 року. Також на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку 26.01.2015 року, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 10000,00 грн. та зобовязувався повернути до 15.02.2015 року. Таким чином, відповідач отримав позику від позивача на загальну суму 11500,00 грн.. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 11500,00 грн. підлягають до задоволення. На підставі задоволення позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним судові витрати в розмірі 551,20 грн..

Outcome: approved