Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання договору фінансового лізингу № 1443 від 20.10.2016 року з відповідачем недійним та стягнення з останнього на свою користь попередньо сплаченого ним авансового платежу в сумі 47700 грн. Позивач, обґрунтовував свої вимоги, посилаючись на невідповідність договору лізингу положенням Законів України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України, в частині недодержання вимог закону про його нотаріальне посвідчення; наявність в змісті оскаржуваного договору несправедливих умов, що порушують його права як споживача. Позивач в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі, підтримання своїх позовних вимог та їх задоволення. Представник відповідача також в судове засідання не з'явився, подавши через канцелярію суду заперечення, в яких просив відмовити в задоволенню позову, оскільки заявник був належним чином проінформований про умови договору фінансового лізингу, який на думку представника відповідача не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню; умови спірного правочину є справедливими та відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Так, у відповідності до вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до положень ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (на далі «договір лізингу»), лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи положення ст. 18 Закону України, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2 і 3 ч.3 ст.18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст.4 вищезазначеного Закону). Відповідно до положень ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається з положень ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Суд також зазначає, що за своєю правовою природою договір лізингу за нормами чинного законодавства є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі - продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно з положеннями ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, який за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Саме така правова позиція застосування вимог законодавства викладена Верховним судом України у справі № 6-2766цс14 від 16.12.2015 року. Судом достовірно встановлено, та зазначені обставині не оспорювалися сторонами, що 20 жовтня 2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 1443 (надалі «Договір» ), за умовами якого лізингодавець (відповідач у справі) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет його у користування лізингоодержувачу (позивачу у справі) на термін та на умовах, передбачених цим договором (п.1.3), в свою чергу лізингоодержувач до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченому договором (п.3.3.1), зобов'язується сплатити передбачені даним договором платежі (а.с.5-12). У відповідності до положень п. 1.1 Договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - трактор «МТЗ-82 126». За умовами п. 4.1. Договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця комісії за організацію угоди, авансового платежу за передачу предмета лізингу. Відповідно до вимог п. 8.2 Договору, укладаючи даний договір сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 18416, 99 доларів США, що згідно обмінного курсу становить 477000 грн. Вартість предмета договору лізингу в сумі 477000 грн. підтверджується додатком № 1 до нього, що є невід'ємною його частиною Договору. У відповідності до квитанції № 854\\з52 від 20 жовтня 2016 року, позивач на виконання вимог Договору сплатив відповідачеві платіж в сумі 47700 грн. ( а.с.13). Згідно п.п.2.1 і 2.2. Договору, даний правочин вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором; Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Крім того, у відповідності до положень п. 3.7 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5), при посвідченні договору найму (оренди) або позички транспортного засобу нотаріус вимагає для огляду документ про реєстрацію транспортного засобу за фізичною чи юридичною особою (свідоцтво про реєстрацію, технічний паспорт тощо), а у випадку, коли транспортний засіб не підлягає реєстрації або коли реєстраційне посвідчення не є свідченням права власності на транспортний засіб, - документ, що підтверджує набуття наймодавцем права власності на нього (договори тощо). При цьому, відповідно до п. 3.12 Порядку, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Суд також враховує, що можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати послугу з фінансового лізингу, передбачено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 за № 492/9091 (далі - Положення № 21). Так, відповідно до розділу 2 Положення № 21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Крім того, 28.06.2015 року набрав чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (далі - Закон), згідно з п.2 ч.1 ст.7 якого, надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Суд не заперечує наявність факту того, що відповідач - ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», у відповідності до довідки від 29.07.2016 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, взята на облік, як така, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Таким чином, з урахуванням зібраних у справі доказів, суд вважає, що спірний правочин - договір лізингу від 20 жовтня 2016 року між сторонами був укладений без дотримання відповідних обов'язкових умов, а саме, без його нотаріального посвідчення та при відсутності підтвердження такої господарської діяльності відповідача - як надання фінансових послуг при наявності її ліцензування, що дає підстави для визнання його недійсним та стягненням з відповідача попередньо сплачених коштів. На підставі наведеного та

Outcome: approved