Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевикладеним позовом, який обґрунтовує наступним. 16.11.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис № 21134 до Договору кредиту № 224178-SOGL від 24.04.2008 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредитному договору за період з 24.04.2008 року по 12.09.2017 рік, що в загальному становить 8896.73 долари США, що складає 231 314, 98 грн., а саме: заборгованості по тілу кредиту - 1748, 06 доларів США, заборгованість по відсоткам - 6 715.85 доларів США, штраф (фіксована частина) - 9, 62 доларів США, заборгованість по штрафам ( відсоток від суми заборгованості) - у розмірі 423. 20 доларів США та 1800 грн. - витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису. Позивач зазначає, що вказаний виконавчий напис банк пред`явив до виконання до Ужгородського районного відділу ДВС ГТУЮ в Закарпатській області та в порядку його виконання державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 55675419. Позивач по справі вважає, що виконавчий напис № 21134, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вчинений з численним порушенням законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню. Зокрема позивач вказує на те, що всупереч Постанови КМУ від 29.06.1999 року № 1772 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» відповідачем для вчинення виконавчого напису не подано документів, які б підтверджували безспірність заборгованості по кредитному договору та не повідомлено приватного нотаріуса про те, що Ужгородським міськрайонним судом вже розглядалася справа про стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором кредиту № 224178-SOGL від 24.04.2008 року. Також позивач вказує на те, що вказана у виконавчому написі сума боргу не відповідає дійсності та в ній не враховано те, що на протязі 2015-2018 року поручителем [PERSON] були сплачені грошові кошти у розмірі 18 608, 31 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того позивач вказує на те, що жодних вимог про усунення порушень і про намір вчинити дії [PERSON] від відповідача не отримував. У позові також зазначено, що вчиняючи виконавчий напис нотаріус не перевірив факт безспірності суми стягнення та не врахував, що кінцевим терміном повернення кредиту є 23.04.2010 року, відтак саме з цієї дати у Банку виникло право вимоги за Договором кредиту № 224178-SOGL від 24.04.2008 року, тому на момент вчинення виконавчого напису( 16.11. 2017 рік) всупереч ст.88 Закону України «Про нотаріат» минуло більше трьох років з моменту виникнення права вимоги щодо стягнення заборгованості по кредиту. На підставі викладеного вище позивач просить суд визнати таким, що не підлягає до виконання виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем від 16.11.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 21134 та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 21.06.2018 року в даній справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Так, згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Суд констатує, що відповідачу було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на відзив, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Зокрема вказує на те, що позивач необґрунтовано посилається на положення ст.88 Закону України «Про нотаріат» щодо винесення виконавчого провадження через строк, що більше трьох років з моменту виникнення права вимоги щодо стягнення заборгованості по кредиту, оскільки жодна норма права не передбачає застосування строку позовної давності нотаріусом при вчиненні виконавчого напису. Також відповідач звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом на розгляді в судах були будь-які спори позивача щодо суми заборгованості по даних зобов`язаннях. З цих підстав відповідач вважає, що позивачем не доведено наявність порушення його прав, що відтак є підставою для відмови у позові. Третя особа Приватний нотаріус Швець Р.О. скористався даним правом, подавши до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що ПАТ КБ «Приватбанк» було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису документи, передбачені в Переліком документів. Також вказує на те, що безспірність вимог визначається не нотаріусом, а не стягувачем, натомість Порядком вчинення нотаріальних дій України не передбачено узгодження безспірності заборгованості з боржником при вчиненні виконавчого напису. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд даної справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача та третя особа в в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. З огляду на те, що відповідачем та третьою особою надано відзив та письмові пояснення на позов та додані всі докази по справі, тому суд вважає за можливе розглянути позов на основі наданих сторонами письмових доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши зміст позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. 16.11.2017 року риватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис № 21134 до Договору кредиту № 224178-SOGL від 24.04.2008 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредитному договору за період з 24.04.2008 року по 12.09.2017 рік, що в загальному становить 8896.73 долари США, що складає 231 314, 98 грн., а саме: заборгованості по тілу кредиту - 1748, 06 доларів США, заборгованість по відсоткам - 6 715.85 доларів США, штраф (фіксована частина) - 9, 62 доларів США, заборгованість по штрафам ( відсоток від суми заборгованості) - у розмірі 423. 20 доларів США та 1800 грн. - витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису. На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса Ужгородським РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області відкрито виконавче провадження № 55675419 згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.01.2018 року. Позивач по справі вважає, що виконавчий напис №21134, що вчинений привтаним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вчинений з численним порушенням законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню. Зокрема позивач посилається на існування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.04. 2011 року, яким з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 224178-SOGL від 24.04.2008 року в сумі 41 218,96 грн., яке відповідно в подальшому було подано на примусове виконання до органів ДВС. В якості доказу стороною позивача додано копію вказаного судового рішення ( а.с. 111-115) та копію постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного рішення ( а. с. 10). Вказана обставина на думку позивача свідчить, що у даному випадку у приватного нотаріуса були відсутні відомості про безспірність існуючої заборгованості по кредиту. Таким чином з наданих у справі письмових доказів вбачається, що в даному випадку кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» вже звертався до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 224178-SOGL від 24.04.2008 року і судом задоволено його вимоги та стягнуто існуючу заборгованість по кредиту станом на 30.09.2010 рік. Вивчивши надані приватним нотаріусом на вимогу суду документи, що слугували підставою для винесення оскаржуваного виконавчого напису, судом встановлено, що строк дії кредитного договору закінчився 23.04.2010 року. Разом з тим згідно розрахунку заборгованості, що був наданий відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, такий містить відомості щодо нарахування відсотків після закінчення договору, зокрема за період з 24.04.2008 року по 12.09.2017 рік. Тому суд погоджується з твердженнями позивача про те, що в даному випадку банком не надано приватному нотаріусу всі документи, що підтверджують безспірність існуючої заборгованості, з врахування того, що вже було винесено судове рішення про стягнення заборгованості по вказаному кредиту, строк дії кредитного договору закінчився, а згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України припиняється нарахування передбачених договором відсотків поза межами строку кредитного договору. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 цього Кодексу, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом МЮ України 22 лютого 2012р. № 296/5 та зареєстрований у МЮ України 22 лютого 2012р. за № 282/20595 (далі по тексту - Порядок). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Статтею 88 цього Закону України визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999р. № 1172 (далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017р. у справі №826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором. Як і відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час, при цьому судом враховано термін кредитування, та відповідний ліміт тіла кредиту, який передбачили сторони. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017р. №6-887цс17. Таким чином, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Судом встановлено, що відповідачем, як кредитором, було подано до приватного нотаріуса в обґрунтування розміру заборгованості за кредитним договором розрахунок заборгованості, здійснений безпосередньо посадовою особою відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не були враховані положення ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Так судом встановлено, що приватним нотаріусом Київсього міського нотаріального округу Швець Р.О. порушено вищезазначені вимоги Закону і вчинено виконавчий напис після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги її стягнення, про що свідчить та обставина, що в оскаржуваному виконавчому написі зазначено строк, за яким проводиться стягнення з 24.04.2008 року по 12.09.2017 рік, всупереч тому, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.04. 2011 року вже стягнуто заборгованість по кредиту. Як розяснено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до положень ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що стороною відповідача не спростовано наведені у позові доводи щодо відсутності безспірності заборгованості при винесенні оскаржуваного виконавчого напису, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: approved