Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду 30 грудня 2013 року із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його 26 вересня 2013 року було прийнято на підприємство відповідача згідно наказу від 24.09.2013 року № 424-к машиністом шихто подачі 4 розряду. 25 листопада 2013 року він звільнився за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України . згідно наказу підприємства від 25.11.2013 року №536-к. про що роблена запис у трудовій книжці. Його графік роботи на підприємстві відповідача був по 12-ть годин з 07.00 год. до 19.00 год. та з 19.00 год. по 07.00 год. та він мав 2 дні вихідні. За час його роботи йому була виплачена заробітна плата один раз за вересень 2013 року приблизно 202 грн. В день звільнення йому не була виплачена заробітна плата, а також трудова книжка була видана 11.12.2013 року і частково були виплачені кошти за вересень 2013 року приблизно 370.00 грн., за жовтень 2013 року приблизно 950.0 грн. Довідку щодо заборгованості відповідач відмовився надати. Він змушений звернутися до суду із даним позовом і просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платні за період з 01.10.2013 року по 25.11.2013 року у розмірі 6265.51 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25 листопада 2013 року по 19 грудня 2013 року у розмірі 3111.24 грн. та вихідну допомогу у розмірі 11667.15 грн., тому що відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України відповідач порушив законодавство про працю (ст. 97, 115, 116 КЗпП України) і зобов'язаний виплатити йому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Під час судового розгляду позивач 21.01.2014 року за вх. № 435 подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме просив стягнути заборгованість по заробітній платні у розмірі 3370.51 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2013 року по 21.01.2014 року у сумі 7518.83 грн. та вихідну допомогу у розмірі 11667.15 грн. 30.01.2014 року за вх. № 841 позивач знову подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме, просить суд стягнути заборгованість по заробітній платні за листопад 2013 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2013 року по день постановлення рішення та вихідну допомогу у розмірі 11667.15 грн. 12.02.2014 року за вх. № 1408 позивач знову подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме зазначив, що він відмовляється від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платні, а в іншу частину позовних вимог залишає колишніми. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що він відмовляється від частини вимог щодо заборгованості по заробітній платі, тому що у судовому засіданні 30 січня 2014 року йому стало відомо, що відповідач перерахував на банківську картку суму заборгованості по зарплаті у розмірі 3469.48 грн., яку він в той же день, тобто 30.01.2014 року зняв у банкоматі. До речі, про наявність банківської картки йому відомо не було і він зазначену картку не отримував, а заробітну плату отримав за паспортом у касі банку. Представник відповідача, в особі Гринащука А.В., який в судове засідання з'явився та суду пояснив, що дійсно позивач [PERSON] працював на їх підприємстві з 26.09.2013 року та 25.11.2013 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Дійсно, при звільненні позивача розрахунок з останнім не був проведений, тому позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку визнає, але зауважує, що заборгованість по заробітній платі позивачеві підприємством була перерахована на банківську картку позивача і позивач 30.01.2014 року ці кошти отримав у зазначений день. Дійсно, позивач не міг знати про існування банківської картки, тому що картка виготовляється впродовж двох місяців, а відповідач працював саме два місяці на підприємстві і підприємство не встигло видати позивачеві банківську картку. Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі 11667.15 грн., то зазначені вимоги не підлягають задоволенню, тому що ст. 44 КЗпП України має вичерпний перелік підстав для стягнення зазначеної допомоги. Позивач звільнився за власним бажанням, що підтверджено заявою позивача, наказом про звільнення та записом у трудовій книжці позивача. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які позивач та представник відповідача посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: вислухавши пояснення позивача й представника відповідача, дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, на які сторони посилались як на підтвердження своїх доводів та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно копії трудової книжки вбачається, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи машинистом шихтоподачи 4 разріду, звільнившись 25.11.2013 року за ст. 38 КЗпП України (власне бажання) відповідно до наказу № 536-к від 25.11.2013 року. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як роз'яснює ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. При цьому на підставі приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що позивач отримав належні йому кошти при звільненні тільки 30.01.2014 року, так як позивача, саме в судовому засіданні 30 січня 2014 року дізнався з пояснень представника відповідача, що кошти перераховані на банківську картку, про наявність якої йому відповідачем повідомлено не було, що і не спростовувалося представником відповідача. Крім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив той факт, що ним 30.01.2014 року було отримано в банківській установі кошти у розмірі 3469.48 грн. і спору щодо розміру заробітної плати він не має і від позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі він відмовляється, про що і подав відповідну заяву від 12.02.2014 року за вх. № 1408. Виходячи з вищенаведеного, суд, відповідно до вимог ст. 205 ч 1 п 3 ЦПК України вважає, що підстав для не прийняття зазначеної заяви не вбачається і в цій частині позовних вимог [PERSON] до ТОВ «ЕНЕРГОКАПІТАЛ» про стягнення заборгованості по заробітній платні провадження по справі слід закрити, у зв'язку з відмовою позивача від цих вимог. Відповідно до роз'яснень абз. 1 п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли ж він у цей день не був на роботі, - на наступний день після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КзпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Одночасно п. 21 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ роз'яснює, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що у всіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями). Так, у відповідності до абз. 3 п. 2 р. 2 зазначеної Постанови у випадках збереження середньої заробітної плати вона обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата (у цьому випадку -день звільнення). При цьому згідно п. 5. р. 4 цього ж нормативно-правового акту нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому, абз. 1 п 8. р. 4 Постанови КМУ № 100 передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Одночасно абз. 3 п. 8 р. 4 Постанови КМУ № 100 визначає, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки ТОВ «ЕНЕРГОКАПІТАЛ» від 19.01.2014 року вбачається, що середньомісячний заробіток позивача [PERSON] складає 3889.80 грн., а середньоденний 259.32 грн. та згідно наданих Виписок з табелів обліку використання робочого часу ТОВ «ЕНЕРГОКАПІТАЛ» в вересні, жовтні і листопаді 2014 року позивач [PERSON] мав графік роботи, за яким він відпрацьовував 15 днів на місяць, тобто з дня звільнення позивача, а саме з 25.11.2013 року по день фактичного розрахунку - 30.01.2014 року позивач мав би 34 робочих дні, які необхідно помножити на середньоденну заробітну плату, яка відповідно до довідки позивача складає 259.32 грн., що дорівнює 8816.88 грн. - середній заробіток за весь період затримки розрахунку, який і підлягає до стягнення на користь позивача з відповідача. Отже, з огляду на вищенаведене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ЕНЕРГОКАПІТАЛ» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач звільнився з підприємства 25.11.2013 року, що підтверджено наказом від 25.11.2013 року № 536-к, та в судовому засіданні встановлено, і сторонами не спростовується, що заборгованість по заробітній платі позивач отримав 30.01.2014 року, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2013 року по 30.01.2014 року у розмірі 8816.88 грн. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення вихідної допомоги у розмірі 11667.15 грн., у зв'язку з тим, що відповідачем порушене законодавство про працю ст.ст. 97, 115, 116 КЗпП України, суд вважає, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пп 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вихідна допомога стягується на користь працівника у розмірі тримісячного середнього заробітку, якщо трудовий договір розривається на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Проте, як вбачається з копії заяви позивача про звільнення від 25.11.2013 року (оригінал зазначеної заяви оглянутий у судовому засіданні сторонами), позивач [PERSON] просив звільнити його за власним бажанням і інших підстав у заяві про звільнення позивачем не зазначено, у зв'язку з чим посилання позивача у позові на норми ст.ст. 97, 115, 116 КЗпП України є безпідставними. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243.60 грн. на користь держави.

Outcome: partial