Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що він надав [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 50000,00 гривень, що було оформлено письмовою розпискою від 29.08.2019 року на умовах строковості та зворотності, проте після настання строку повернення грошових коштів, Відповідач грошові кошти добровільно не повернув, у зв`язку з чим Позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом та просить стягнути з Відповідача вищевказаний борг та 3% річних у розмірі 200,83 гривні. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2020р. провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 29 серпня 2020 між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якої, Позивач надав у борг Відповідачу грошові кошти у розмірі 50 000,00 гривень, строком до 30 грудня 2020 року (а.с.4). Як зазначає позивач, [PERSON] у встановлений строк борг в розмірі 50000,00 гривень не повернув. Крім того, внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за 49 днів прострочення платежу, що складає 200,83 грн. (а.с.5). Відповідно до наданих письмових пояснень громадянки [PERSON] , вона є власницею квартири [ADDRESS] , в якій з 15.01.2009 року проживає її знайомий [PERSON] з своєю дружиною та дитиною (а.с. 6). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ч.2 ЦК України передбачає, що боржник який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором чи законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань. Відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. З урахуванням вищезазначених норм, а також враховуючи те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем позичальнику. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Враховуючи вище наведене, суд доходить до висновку про те що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач не виконав грошові зобов`язання передбачені договором позики, добровільно позику не повернув, тому має бути стягнута у примусовому порядку. Враховуючи, що позивач є ветераном війни та особою з інвалідністю ІІ групи, то відповідно до п.9 ч.5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви, а тому з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved