Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що працював з 01.03.2005 року у відкритому акціонерному товаристві «Дніпроважпапірмаш ім.. Артема». 30.01.2013 року був звільнений з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.. Артема» за власним бажанням. Відповідачем нарахована, але не виплачена йому заробітна плата за період часу з червня 2011 року по 30.01.2013 року в сумі 9 317 грн. 96 коп. Відмову виплатити йому усі належні кошти відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Також має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку заробітної плати. Час затримки розрахунку з 31.01.2013 року по день подання позову 28.01.2015 року складає 519 робочих днів. Його заробітна плата за останні два місяці роботи складає 1143, 41 грн. та 1358, 50 грн., що у сумі складає 2501, 91 грн. Робочі дні за два останні робочі місяці складають: у листопаді 2011 року - 22 дні; у грудні 2011 року - 22 дні, разом 44 робочих дні. Тобто його середньоденна заробітна плата складає 56, 86 грн. (2501, 91 : 44 = 56 грн. 86 коп.). Таким чином, середній заробіток за час затримки, який відповідач повинен йому сплатити складає 29 510, 34 грн. з розрахунку: 56, 86 х 519 = 29 510 грн. 34 коп. Також вважає, що відповідач спричинив йому моральну шкоду, порушивши його законні права, що призвело до того, що він втратив на тривалий час нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 1000 грн. Просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9317 грн. 96 коп., середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 31 січня 2013 року по день подання позову 28.01.2015 року, в сумі 29 510 грн. 34 коп. та в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди в сумі 1000 грн. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю, пояснив обставини справи таким чином, як вони викладені вище. Просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, надав суду письмові заперечення. Також пояснив, що визнає повністю вимогу щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 9 317 грн. 96 коп. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Визнає зазначений позивачем порядок розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та й відповідно визнає розмір середнього заробітку в сумі 29 510 грн. 34 коп., але не визнає вимогу щодо стягнення цього середнього заробітку, оскільки підприємство не має коштів, рахунки арештовані та порушено провадження про банкрутство. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Позивач [PERSON] працював у відповідача в період з 01.03.2005 року по 30.01.2013 року. За цей період утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 9 317 грн. 96 коп., яка на день звільнення й по день подання позову до суду не була виплачена відповідачем з причин відсутності коштів. Згідно постанови АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 22.03.2012 року на кошти ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.. Артема» в сумі 1622353 грн. 54 коп. накладений арешт. Згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2014 року порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.. Артема». Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно ст.. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 9 317 грн. 96 коп. є законною, обґрунтованою, підтвердженою документально та була визнана відповідачем. Розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.01.2013 року по 28.01.2015 року обґрунтовано розрахований позивачем, оскільки відповідає положенням п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року. Крім того, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні також була визнана представником відповідача в ході судового розгляду. Що стосується позовної вимоги про стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд зазначає наступне. Оскільки, судом встановлено порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України в частині несвоєчасного проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільнені, відповідно, до відповідача підлягає застосуванню відповідальність, встановлена статею 117 КЗпП України, а саме ч. 2 даної статті передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Отже, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 31.01.2013 року по 28.01.2015 року в розмірі 29 510 грн. 34 коп. підлягають задоволенню в повному обсязі, як законно обґрунтовані та документально підтверджені. Доводи представника відповідача щодо врахування суттєвості частки заробітної плати в порівнянні з середнім заробітком та суттєвого перевищення розміру середнього заробітку над розміром заборгованості по заробітній платі, виходячи з положень п. 20 Постанови ПВСУ № 13 від 24.12.1999 року, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до роз'яснень п. 20 даного Пленуму, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи лише при частковому задоволенні позову працівника. Але, як зазначено вище, позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, арешт коштів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім.. Артема» та порушення справи про банкрутство не є обставинами відсутності вини відповідача, оскільки згідно вищезазначеної норми трудового законодавства сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність виплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 1000 грн, то суд зазначає наступне. Оскільки, вина відповідача є доведеною, а затримка у проведенні остаточного розрахунку із заробітної плати негативно вплинуло на нормальний устрій позивача, в силу роз'яснень наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» щодо засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди, враховуючи строк затримки у виплаті заборгованості, її розмір, а також його визнання представником відповідача, суд вважає за можливе вимогу позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. задовольнити повністю. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити повністю. У зв'язку з цим, згідно вимог ст.. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 631 грн. 88 коп., а саме, 243 грн. 60 коп. за вимогу немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) та 388 грн. 28 коп. за вимогу майнового характеру (стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні). На підставі викладеного, ст.. ст.. 47, 116, 117, 237 - 1 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: approved