Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 27.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та третьою особою [PERSON] було укладено кредитний договір № LVH9GA00000115, за умовами якого позивачем було надано [PERSON] кредит в розмірі 45 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 26.07.2017 року зі сплатою 11,04% річних за користування коштами. [PERSON] своїх договірних зобов'язань не виконав, а саме заборгував банку кошти на загальну суму 162 057,71 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за згаданим кредитним договором між позивачем та відповідачами 27.07.2007 року укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідачі (іпотекодавці) передали в іпотеку позивачу (іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,40 кв.м, що належить їм на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру. У зв'язку з невиконанням третьою особою зобов'язань за кредитним договором, у відповідності до положень іпотечного договору у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі наведеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.07.2007 року № LVH9GA00000115 звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем; виселити відповідачів та інших осіб із спірної квартири. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, якою позов підтримав, просив вимоги задовольнити в повному обсязі та проводити розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про можливість розгляду справи за їх відсутності від відповідачів не надходило. Третя особа в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи наведене та відсутність заперечень зі сторони представника позивача, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. 27.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та третьою особою [PERSON] було укладено кредитний договір № LVH9GA00000115, за умовами якого позивачем було надано [PERSON] кредит для споживчих потреб в іноземній валюті в розмірі 45 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 26.07.2017 року зі сплатою 11,04% річних за користування коштами, а позичальник зобов'язувався повертати кредит та сплачувати проценти в порядку, визначеному договором. Позивачем умови укладеного кредитного договору виконано та видано третій особі кредитні кошти, що стверджується заявою на видачу готівки та ордером-розпорядженням від 27.07.2007 року. Судом встановлено, що третя особа [PERSON] умови кредитного договору та взяті на себе за ним зобов'язання не виконує та, згідно з розрахунком позивача, заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором станом на 09.04.2014 року становить 162 057,71 доларів США. Даний розрахунок складений у відповідності до умов кредитного договору, відповідачами та третьою особою не спростовано, а відтак такий приймається судом до уваги. Відповідно до ст.ст. 546, 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, яка, в свою чергу, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання. Так, у ст. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачами [PERSON], [PERSON] 27.07.2007 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1499. Відповідно до умов іпотечного договору відповідачі (іпотекодавці) з метою повного та своєчасного виконання основного зобов'язання за наведеним вище кредитним договором передали в іпотеку банку (іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,4 кв.м (предмет іпотеки), що належить їм на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 24.04.2007 року. Згідно із ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Також, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України від 03.06.2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до ст. 1 якого протягом його дії: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України від 2 жовтня 1992 року «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що в позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Пункт 4 названого вище закону визначає, що протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином, беручи до уваги положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та враховуючи, що в спірній квартирі площею 45,4 кв.м. проживають відповідачі, спірна квартира перебуває в іпотеці для забезпечення належного виконання умов споживчого кредиту, такий надано в іноземній валюті, а тому суд приходить до висновку про неможливість звернення стягнення на спірну квартиру під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті. Підстав, які б виключали можливість застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачами, в судовому засіданні не встановлено. Зокрема, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України з наданням доказів у відповідності до ст.ст. 57-59 ЦПК України представником позивача не було представлено суду жодних доводів чи заперечень, які б виключали можливість застосування цього Закону до спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, а також приписи ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для захисту прав позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири у зв'язку з введенням мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому на даний час ця обставина унеможливлює задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк». За наведених обставин суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню та в такому слід відмовити. Крім цього, на думку суду, позивач не позбавлений права при зміні обставин, а саме скасування мораторію, повторно звернутися до суду з аналогічним позовом. Також, згідно із ст. 88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду через відмову судом у задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed