Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилається на те, що 23.11.2014 року він уклав з [PERSON] договір позики, на підтвердження якого останній надав розписку. Відповідно до договору позики, позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 700 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 25.11.2014 року. 03.12.2014 року [PERSON] уклав ще один договір позики з [PERSON] на підтвердження якого також написав розписку, згідно якої отримав в позику грошові кошти в розмірі 400 доларів США та 3500 гривень, які зобов'язався повернути до 11.12.2014 року. У вищевказані строки [PERSON] в порушення своїх договірних зобов'язань позику не повернув, на неодноразові вимоги позивача щодо повернення боргу жодним чином не відреагував. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, тому позивач зазначає, що має право на отримання 3% річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, тобто за період з 04.12.2017 року по 23.10.2014 року в сумі 95,11 доларів США (1100 доларів США х 3% /365 днів х1052 дні) та 302 гривень 63 копійки (3500 гривень х3%/365 днів х1052 дні). Крім того, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України, враховуючи те, що договорами позики від 23.11.2014 року та 03.12.2014 року не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, позивач має право на отримання від відповідача процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року в розмірі 604,08 доларів США та 1886 гривень 02 копійки. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договорами позики від 23.11.2014 року та 03.12.2017 року в розмірі 3500 гривень та 1100 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, три відсотки річних від простроченої суми за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року в розмірі 302 гривні 63 копійки та 95,11 доларів США, з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, проценти за користування позикою за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року в розмірі 1886 гривень 02 копійки та 604,08 доларів США з конвертацією цією суми національну валюту на день здійснення платежу. Позивач та його представник позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просила їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно вимог ст.ст.74, 76 ЦПК України. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Як вбачається зі ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 23.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав у позику від позивача 700 доларів США і зобов'язався їх повернути до 25.11.2014 року. Крім того, 03.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав у позику від позивача 1100 доларів США та 3500 гривень і зобов'язався їх повернути до 11.12.2014 року. Вказані обставини підтверджуються письмовими розписками [PERSON] від 23.11.2014 року та 03.12.2014 року. У вказаних розписках не встановлено розмір процентів від суми позики, які позикодавець має право одержати від позичальника. Про факт отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 1100 доларів США та 3500 гривень від [PERSON] за договором позики свідчить вказівка про це в розписках. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. При наявності таких доказів суд вважає доведеним отримання відповідачем від позивача грошових коштів зазначених в розписках. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так як відповідач договірні зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів у встановлені строки не виконав - це є порушенням зобов'язання. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобов'язання за договорами позики не виконав і отримані кошти в сумі 1100 доларів США та 3500 гривень [PERSON] не повернув. Вказане також підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок відповідача. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України. Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14. Відповідно до офіційних даних Національного банку України курс долара США станом на день постановлення рішення - 12.12.2017 року складав: 1 долар США = 27,135720 українських гривень. Таким чином, 1100 доларів США, згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12.12.2017 року, становить 29849 гривень 30 копійок. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договорами позики від 23.11.2014 року та 03.12.2014 року в розмірі 33349 гривень 30 копійок (29849,30 грн. + 3500 грн.). Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання за договорами позики, а тому на вимогу кредитора він зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року, що становить 95,11 доларів США та 302 гривні 63 копійки, відповідно до проведеного ним розрахунку. Однак, позивачем допущено помилку при проведенні вказаного розрахунку. Так за розпискою від 03.12.2014 року відповідач зобов'язався повернути позику в сумі 400 доларів США та 3500 гривень до 11.12.2014 року, тому кількість прострочених днів слід рахувати з 12.12.2014 року. Так, в період з 12.12.2014 року по 23.10.2017 року по кількість днів прострочення становить 1046 днів. Згідно проведеного судом перерахунку, 3% річних від простроченої суми 14354 гривні 30 копійок (400 доларів США + 3500 грн.) за період з 12.12.2014 року по 23.10.2017 року становить 1234 гривні 08 копійок (14354,30 грн. х 3%) : 100%) : 365 днів) х 1046 днів). За розпискою від 23.11.2014 року відповідач зобов'язався повернути позику в сумі 700 доларів США до 25.11.2014 року. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року. Тому згідно проведеного судом перерахунку, 3% річних від простроченої суми 18995 гривень (700 доларів США) за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року становить 1646 гривень (18995 грн. х 3%) : 100%) : 365 днів) х 1054 дні). Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних від простроченої суми боргу за договорами позики від 23.11.2014 року та 03.12.2014 року в сумі 2880 гривень 08 копійок (1234,08 грн. +1646 грн.). Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. У ч.1 ст.1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-36цс14. Отже, суд вважає, що позивач має право на отримання процентів за користування грошовими коштами за договором позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, враховуючи те, що договорами позики від 23.11.2014 року та 03.12.2014 року розмір процентів не встановлено. Так, загальна сума процентів за користування позикою, згідно облікової ставки Національного банку України, за період з 04.12.2014 року по 23.10.2017 року складає 10036 гривень 24 копійки. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що відповідач добровільно у встановлений строк не повернув позивачу борг за договором позики, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] борг за договорами позики від 23.11.2014 року та 03.12.2014 року в розмірі 33349 гривень 30 копійок, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2880 гривень 08 копійок, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10036 гривень 24 копійки. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути на користь позивача витрати понесені на оплату правової допомоги в сумі 2400 гривень та судовий збір в розмірі 550 гривень 40 копійок, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved