Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який його представник обґрунтовує тим, що з 04.08.1983 року проживає за адресою: м. Суми, вул. 21-а Продольна, 60, кв. 2. На даний час йому 84 роки та за станом здоровя потребує стороннього догляду. У 2015 році [PERSON], знайома його цивільної дружини, сама прийшла до позивача і запропонувала догляд за ним та підтримку у вигляді забезпечення харчуванням, утриманням його квартири у належному стані, купівлі ліків і т.д. 11.08.2015 року у приватного нотаріуса [PERSON] позивач підписав договір, текст якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обовязки, про які сторони домовлялися про утримання позивача. Відповідач мав забезпечити позивача довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу його квартири у власність відповідача лише після смерті позивача, в якості винагороди за турботу та піклування. Перші два місяці відповідач дійсно доглядала [PERSON], відвідувала, приносила продукти харчування, прибирала в квартирі. Після того вона перестала відвідувати позивача взагалі. В будинку зникло багато особистих речей [PERSON], домова книга. Вважаючи, що відповідач відмовилася доглядати позивача, останній почав шукати людей які б його доглянули, про що свідчить оголошення в газеті. [PERSON] та [PERSON] відізвалися на оголошення та погодилися доглядати позивача та вони вирішили підписати договір довічного утримання. Коли [PERSON] показав копію договору родині Василенко, який підписав, виявилося, що він вже не власник своєї квартири і не може нею розпоряджатися, оскільки за договором дарування квартира перейшла у власність відповідача, чого позивач не бажав. При укладенні спірного правочину [PERSON] помилявся щодо правової природи правочину, його змісту, предмету, прав та обовязків сторін, правових наслідків оспорюваного договору, а наслідки помилки неможливо усунути без ухвалення судом рішення на користь позивача. Помилка позивача полягає у неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, яке фактично не відповідало його справжнім намірам, а відтак помилка позивача при укладенні оспорюваного правочину має істотне значення. Оспорюваний договір вчинений позивачем під впливом обману зі сторони відповідача, оскільки у нього не було намірів дарувати квартиру, він не має іншого житла, відповідач не є його родичем чи близькою людиною. Тому позивач просить визнати недійсним договір Дарування 3/4 часток квартири № 2 в будинку № 60 по вул. 2-а Продольна в м. Суми, укладений 11 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з вищезазначених підстав, просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечили проти них. Суд вислухавши думку сторін, дослідивши надані докази та вивчивши матеріали цивільної справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що з 04.08.1983 року проживає за адресою: м. Суми, вул. 21-а Продольна, 60, кв. 2. На даний час йому 84 роки та за станом здоровя потребує стороннього догляду. У 2015 році [PERSON], знайома його цивільної дружини, сама прийшла до позивача і запропонувала догляд за ним та підтримку у вигляді забезпечення харчуванням, утриманням його квартири у належному стані, купівлі ліків і т.д. 11.08.2015 року у приватного нотаріуса [PERSON] позивач підписав договір, текст якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обовязки, про які сторони домовлялися про утримання позивача. Відповідач мав забезпечити позивача довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу його квартири у власність відповідача лише після смерті позивача, в якості винагороди за турботу та піклування. Перші два місяці відповідач дійсно доглядала [PERSON]: відвідувала, приносила продукти харчування, прибирала в квартирі. Після того вона перестала відвідувати позивача взагалі. В будинку зникло багато особистих речей [PERSON], домова книга. Вважаючи, що відповідач відмовилася доглядати позивача, останній почав шукати людей які б його доглянули, про що свідчить оголошення в газеті. [PERSON] та [PERSON] відізвалися на оголошення та погодилися доглядати позивача та вони вирішили підписати договір довічного утримання. Коли [PERSON] показав копію договору родині Василенко, який підписав, виявилося, що він вже не власник своєї квартири і не може нею розпоряджатися, оскільки за договором дарування квартира перейшла у власність відповідача, чого позивач не бажав. При укладенні спірного правочину [PERSON] помилявся щодо правової природи правочину, його змісту, предмету, прав та обовязків сторін, правових наслідків оспорюваного договору, а наслідки помилки неможливо усунути без ухвалення судом рішення на користь позивача. Помилка позивача заключалася у неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, яке фактично не відповідало його справжнім намірам, а відтак помилка позивача при укладенні оспорюваного правочину має істотне значення. Оспорюваний договір вчинений позивачем під впливом обману зі сторони відповідача, оскільки у нього не було намірів дарувати квартиру, він не має іншого житла, відповідач не є його родичем чи близькою людиною. До того ж, оскільки договір дарування житла є безоплатним, то дарувальник не може вимагати зустрічних дій (права пожиттєвого проживання, надання іншої жилої площі, отримання певних матеріальних чи нематеріальних благ тощо), ст. 725 ЦК України передбачає, що договором дарування може бути встановлений обовязок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення. Як видно з тексту договору дарування квартири, дарування вчиняється з правом збереження права довічного безоплатного проживання в даній квартирі дарувальника - [PERSON], що суперечить ст. 717 ЦК України, а саме Про безоплатність договору дарування. Судом встановлено, що відповідач фактично не користується своїм дарунком, тобто не проживає в подарованій квартирі, хоча вона там зареєстрована згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Раніше сторони вже укладали договір довічного утримання , який за згодою сторін був розірваний в добровільному порядку у нотаріуса. В домоволодінні за власними поясненнями відповідачки відсутні будь-які її речі та будь-які речі її двох малолітніх дітей. За поясненнями відповідачки вона фактично мешкає разом з чоловіком та дітьми за іншою адресою. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Стаття 229 ЦК України передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] дійсно укладав договір дарування під впливом помилки, адже вважав, що підписуючи оспорюванні правочини, відповідач бере на себе зобовязання здійснювати догляд позивачем, забезпечувати його побут, піклуватися його здоровям. На момент укладання оспорюваного договору позивачу виповнилось 84 роки, він має вади слуху та зору, незадовільний стан здоровя. Тобто позивач помилявся відносно правового характеру правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. За змістом ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на встановлені судом обставини та наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved