Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи вимоги тим, що 12.09.2012 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір купівлі - продажу нерухомого майна, у простій письмовій формі, відповідно до якого він передав продавцю [PERSON] за будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] (далі - спірна нерухомість, спірне майно), кошти в сумі 3000 доларів США, а продавець передав йому вказаний будинок у власність. На момент вчинення договору відповідач [PERSON] не був його власником, в зв'язку з чим договір не був нотаріально посвідчений. 16.09.2014р., рішенням суду за [PERSON] було визнано право власності на спірний житловий будинок, однак станом на 2015р. останній відмовляється зареєструвати право власності на будинок на своє ім'я, через брак коштів, а тому в іншому порядку, крім судового він, позивач, не може захисти своє невизнане право. В ході судового засідання позивач, його представник підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечив проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Реєстраційна служба Врадіївського РУЮ, відділ держземагентсва у Врадіївському районі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, на розгляд справи не з'явились, звернувшись до суду з письмовими заявами про розгляд справи у їх відсутність, в яких не заперечують проти задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] не заперечив проти задоволення позову. Судом встановлені факти: · 12.09.2012р. між [PERSON], продавцем та [PERSON] була досягнута попередня усна домовленість про наміри укладення договору купівлі - продажу спірної нерухомості у майбутньому, згідно договору купівлі - продажу від 12.09.2012р., укладеного у простій письмовій формі, у якому продавець [PERSON] зазначив, що отримав від [PERSON] 3000 доларів США за продаж житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування по [ADDRESS] (договір купівлі - продажу від 12.09.2012р.) · з 2001р по вересень 2012р. спірне майно знаходилося у користуванні [PERSON] на підставі біржового договору купівлі продажу нерухомого майна з власником вказаного нерухомого майна - [PERSON] (далі - біржовий договір) (біржовий договір купівлі - продажу №17 від 13.01.2001р., будинкова справа №137, державний акт ІУ-МК №046481); · з вересня 2012р. спірна нерухомість перебуває у користуванні родини позивача, згідно досягнутої попередньої усної домовленості між позивачем та відповідачем, щодо укладення у майбутньому договору купівлі - продажу нерухомого майна (акт обстеження умов проживання від 14.03.14р., договір купівлі - продажу від 12.09.2012р.); · 27.09.2014р. [PERSON] набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку призначену для його обслуговування площею 0,12 га, за рішенням суду про визнання біржового договору дійсним (рішення суду у справі №474/640/14-ц від 16.09.2014р.); · станом на день розгляду справи в суді право власності на спірне нерухоме майно за відповідачем не зареєстроване (акт обстеження умов проживання від 14.03.14р., показання позивач, відповідача як свідків); · Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним, та права власності на житловий будинок, земельну ділянку для його обслуговування. При прийнятті рішення суд керується: Ст. ст. 316 ч.1, 317 ч.1, 319 ч. 1 ЦК України, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові, який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Приймаючи рішення у справі 474/640/14-ц,суд, відповідно до приписів п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, керувався положеннями ЦК Української РСР в редакції від 18.07.1963р., який не визначав обов'язку державної реєстрації переходу права власності на об'єкт нерухомості, а відповідно не пов'язував момент набуття права власності з державною реєстрацією, оскільки ЦК Української РСР в редакції від 18.07.1963р. передбачав лише реєстрацію договору купівлі-продажу жилого будинку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Однак на даний час положення ЦК України передбачають обов'язок здійснювати державну реєстрацію переходу права власності на об'єкт нерухомості. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Отже з вищевикладеного вбачається, що рішенням суду від 16.09.2014р. по цивільній справі № 474/640/14-ц за відповідачем визнано право власності, проте реалізація відповідачем права власності щодо спірних об'єктів нерухомості пов'язане з його державною реєстрацією в порядку визначеному законом. Разом з тим, ні позивачем ні відповідачем не надано суду будь яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно та його право розпоряджатися цим майном станом на момент отримання розписки 12.09.2012р.. Вказане також спростовується поясненнями самого позивача, що і на даний час відповідач не провів державної реєстрації прав на спірне нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2 ЦК України). Особливості щодо умов набуття права власності встановлені законом. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Частиною 2 ст. 220 ЦК України, згідно якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Частиною 3 ст. 640 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (до 01.01.2013р.), договір, якій підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків сторін. Зазначене роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (до 01.01.2013р.), договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. При прийнятті рішення суд не бере до уваги посилання позивача щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, як на підставу задоволення позову, оскільки вони спростовуються поясненнями самого відповідача в ході судового засідання, що він погодився на укладення такого договору, визнає пред'явлений позов, в зв'язку з чим вважає відсутніми перешкоди для укладення між сторонами договору в належній формі та його нотаріального посвідчення. В зв'язку з чим, також в силу вимог ст.ст. 3 та 15 ЦПК України, суд не вбачає порушень прав позивача з боку відповідача.. Отже, договір купівлі-продажу, на який посилається позивач як на належну форму договору купівлі-продажу спірної нерухомості, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦК України), тав силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому, відповідно до ст. 203, ч. 1 ст. 220, ч. 3 ст. 640 (до 01.01.2013р.) ЦК України не є укладеним і не створює прав і обов'язків для сторін. А тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed