Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування заявлених вимог вказав, що він є власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину №1830 від 20.05.2003 року. 02.09.2011 року позивач зареєстрував в даному домоволодінні свою дружину [PERSON] та її сина від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , які є відповідачами по справі. З вересня 2017 року сторони по справі фактично перестали проживати як сім`я. З часу реєстрації, тобто з 02.09.2011 року, [PERSON] та її син від першого шлюбу не проживають за вищевказаною адресою, у зв`язку з чим не беруть участі у витратах по утриманню будинку, всі витрати по утриманню домоволодіння несе позивач, у зв`язку із чим він звернувся до суду за захистом своїх цивільних прав та законних інтересів як власник майна та просить суд визнати [PERSON] та її сина від першого шлюбу [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 10.10.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 12.02.2019 року від відповідача на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та пояснила суду, що позивач самовільно та незаконно позбавляє її з дитиною права користування житловим приміщенням, тому вона вимушена з дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 2013 року народження проживати за адресою [ADDRESS] . 04.03.2019 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що обставини, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву не спростовують обґрунтування позову та зазначив, що в особистій приватній власності [PERSON] є двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , а тому вона має можливість в ній зареєструватись та проживати разом зі своїм сином від першого шлюбу. 16.04.2019 року від на адресу суду надійшли пояснення від відповідача, згідно яких вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як вони не достовірні, доказів того, що позивач несе додаткові витрати по утриманню будинку в зв`язку з реєстрацією в ньому відповідачів, суду не надано. По теперішній час позивач чинить перешкоди в доступі до домоволодіння, а тому відповідачі позбавлені можливості на проживання в ньому, вважає, що позивач неправомірно намагається визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, так як свідомо та ціленаправлено своїми діями порушує їх законні права на користування даним житлом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, та пояснила суду, що в 2013 році зареєструвала шлюб з позивачем, наразі шлюб між ними розірвано. З власної волі позивач зареєстрував її та її сина від першого шлюбу в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , але зараз він чинить перешкоди їм в користуванні цим житловим приміщенням, яке вони використовували літом як дачу до 2017 року, з цього часу з позивачем спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов`язані, на даний час позивач та їх спільна дочка зареєстровані в її квартирі, яку вона купила в позивача. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки в разі виселення відповідачів будуть порушені права неповнолітньої дитини. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником Ѕ частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину №1830 від 20.05.2003 року, інша Ѕ частка належить його сестрі [PERSON] 23.07.2013 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.07.2013 року, актовий запис - №191. Згідно довідок виконавчого комітету Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області №2189 та №2190 від 03.10.2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживають. Також факт непроживання відповідачів за вищевказаною адресою підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12.09.2018 року, згідно якого [PERSON] та [PERSON] з моменту реєстрації в даному домоволодінні, тобто з 02.09.2011 року, ніколи не проживали і на даний час не проживають. Крім того, в судовому засіданні за клопотанням сторін по справі були допитані свідки, які пояснили наступне. Свідок [PERSON] , яка є сестрою позивача по справі, в судовому засіданні показала, що проживає в іншій Ѕ частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та зазначила, що [PERSON] зі своїм сином від першого шлюбу ніколи в частині будинку, яка належить позивачу по справі, не проживали, також підтвердила те, що там відсутнє газопостачання та опалення, літом відповідачі приїжджали туди як на дачу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона мешкає поряд з домоволодінням, щодо якого у сторін по справі виник спір та підтвердила, що відповідачі ніколи у вказаному будинку не проживали та на даний час не проживають. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , в судовому засіданні показала, що з 2010 року по 2017 рік відповідачі постійно користувались вказаним домоволодінням, а саме їздили туди в літній період відпочивати, але з 2017 року позивач заборонив їм туди приїжджати, доступу до домоволодіння не надає, замінив двері та замки. Свідок [PERSON] , який є братом [PERSON] , в судовому засіданні показав, що їздив до спірного домоволодіння два рази, перший ще 5 років тому, а другий 01 січня 2018 року, для того, щоб забрати звідти дитячі речі, також зазначив що його сестра разом з дітьми постійно там ніколи не проваживали. Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, спільного господарства не ведуть, шлюб між позивачем та [PERSON] наразі розірвано, що не заперечується сторонами по справі, а тому суд приходить до висновку про те, що їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). При цьому, суд приймає до уваги позицію служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, що визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, призведе до порушення прав останніх на користування спірним будинком. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2 ст.160 СК України). Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З урахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, заслухавши пояснення свідків, суд вважає, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за таких підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, і тому вони підлягають повному задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved