Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду 13.07.2017р. з позовом, в якому зазначив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, але на теперішній час шлюбні стосунки фактично припинені внаслідок відсутності взаєморозуміння та поваги один до одного, у звязку з чим позивач просив розірвати шлюб, укладений між сторонами. В подальшому позивач збільшив розмір позовних вимог та зазначив, що у звязку з тим, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, набутого під час шлюбу, його розподіл має здійснити суд. Отже після збільшення та остаточного уточнення позовних вимог позивач просив: 1) розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований Черкаським міським відділом РАГС м. Черкаси 07.02.2004р., актовий запис №132; 2) змінити розмір стягуваних з нього на користь відповідача аліментів на утримання їх дітей та в подальшому стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину; 3) визнати спільним сумісним майном сторін квартиру за адресою: [ADDRESS], - автомобілі Хюндай Акцент, 2012р.в., і [PERSON] 323,1989р.в., та здійснити поділ такого майна шляхом виділення у власність позивача автомобілю Хюндай та частки в розмірі 26/100 квартири, а у власність відповідача автомобіль [PERSON], частку квартири в розмірі 74/100; 4) поділити між сторонами залишок кредитних зобовязань по кредитному договору на придбання квартири шляхом покладання виконання таких зобовязань на сторін пропорційно розміру їх часток у праві власності на квартиру (позивач 26%, відповідач 74%). Відповідач надала суду заперечення, в яких зазначила, що автомобіль [PERSON] є власністю її батька, а відтак не може бути предметом поділу. Просила поділити майно шляхом виділення їй у власність квартири з речами та майном, що в ній знаходяться, а позивачу автомобілю Хюндай та гаражу в автомобільному кооперативі. Також просила не змінювати розмір стягуваних з позивача на її користь аліментів, що визначений судовим наказом від 14.09.2017р.. В частині вимог про розірвання шлюбу позовні вимоги визнає в повному обсязі. В судовому засіданні позивач пояснив, що спірна квартира та автомобіль Хюндай були придбані за рахунок кредитних коштів, але для отримання кредиту на квартиру необхідно було зробити перший внесок в розмірі 100000грн, який здійснений ним за особисті кошти, отримані від матері, а тому вважає, що частка квартири пропорційна розміру першого внеску є його особистою власністю. Для досягнення справедливості та рівності необхідно спірне майно поділити у спосіб, визначений ним. Розмір стягуваних з нього аліментів необхідно зменшити, оскільки 1/2 частка всіх його доходів, що зараз з нього стягується, не дозволяє йому належним чином забезпечити свої потреби, враховуючи стан його здоров'я, та здійснювати виконання кредитних зобовязань з оплати кредиту на автомобіль та квартиру. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу з нею залишились проживати їх троє неповнолітніх дітей, а розмір її доходів не дозволяє належним чином забезпечити їх потреби, тому просила не зменшувати розмір стягуваних з позивача аліментів. Враховуючи, що квартира є неподільною річчю, то просила виділити їй у власність всю квартиру, а позивачу машину і гараж. Зауважила, що спірна квартира є єдиним її житлом, а позивач має окреме житло, отримане у спадок. Просила розірвати шлюб між сторонами, не зменшувати розмір аліментів та поділити майно у визначений нею спосіб із залишенням за нею всіх кредитних зобовязань по кредиту на квартиру. Представник третьої особи [PERSON], який діє на підставі довіреності, - пояснив, що не заперечує проти поділу квартири, яка є предметом іпотеки в інтересах ДСФІ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а також проти поділу зобовязань по кредитному договору між сторонами. Пояснив, що на теперішній час підстави для заміни сторони позичальника по кредитному договору відсутні, але у випадку поділу права власності це можливо зробити шляхом внесення відповідних змін до договору. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 07.02.2004р. /а.с.2/. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], 09.08.2004р.н. /а.с.3/, [PERSON], 12.05.2006р.н. /а.с.4/, [PERSON], 21.12.2011р.н. /а.с.5/. Внаслідок втрати взаєморозуміння та почуття любові і поваги один до одного сторони протягом понад півроку проживають окремо і не ведуть спільного господарства. Діти проживають разом з відповідачем. 14.09.2017р. Придніпровським районним судом м. Черкаси постановлений судовий наказ, яким з позивача на користь відповідача стягнуті аліменти на утримання їх дітей в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. При цьому судом визначено наступний порядок стягнення аліментів: починаючи стягнення з 07.09.2017р. і до 09.08.2022р., тобто до повноліття сина [PERSON]. Якщо після досягнення повноліття сином [PERSON] ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти на утримання доньок [PERSON] та [PERSON] стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, починаючи з 09.08.2022р. і до 12.05.2024р., тобто до повноліття доньки [PERSON]. Якщо після досягнення повноліття донькою [PERSON] ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти на утримання доньки [PERSON] стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, починаючи з 12.05.2024р. і до 21.12.2029р., тобто до повноліття доньки [PERSON] /а.с.29/. Під час перебування у шлюбі позивачем в інтересах сім'ї було укладено кредитний договір №3 від 23.03.2010р. з ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» /а.с.19-22/. На підставі договору позивачу був наданий пільговий довготерміновий прямий адресний (цільовий) кредит молодим сім'ям в розмірі 298926грн на будівництво житла загальною площею 79,2кв.м за адресою: [ADDRESS]. При цьому фактична вартість квартири на момент укладання договору складала 372240грн /а.с.23/. Для отримання кредиту позивачем було здійснено перший внесок в розмірі 98109,95грн за рахунок особистих коштів, що визнається сторонами, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Право власності на квартиру зареєстровано за позивачем 17.07.2010р. /а.с.32/ на підставі свідоцтва про право власності від 11.06.2010р. /а.с.33/. 23.11.2010р. зазначена квартира передана в іпотеку ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» /а.с.30-31/. На теперішній час залишок кредитних зобовязань по кредитному договору №3 від 23.03.2010р. складає 119000грн, що також визнається сторонами. 10.12.2012р. позивачем придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2012р.в., вартістю 127400грн /а.с.45-48/. Придбання автомобілю також здійснено за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі договору від 14.12.2012р., укладеного між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» /а.с.40/, та першого внеску зробленого позивачем за рахунок спільних коштів сторін в розмірі 19110грн. Сума кредитних коштів по такому договору складає 111527,87грн, а сукупна вартість кредиту з урахуванням процентів за користування кредитними коштами та комісій складає 197902,18грн /а.с.37-38/. На теперішній час право власності на автомобіль зареєстровано за позивачем, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с.34/, а залишок по кредитним зобовязанням складає близько 30000грн, що не заперечується сторонами. [PERSON] 323, 1989р.в., перебував у користуванні сторін, але був придбаний за рахунок коштів батька відповідача і право власності на даний автомобіль зареєстровано за ним. Зазначені обставини сторони також визнають. На теперішній час спірна квартира перебуває у фактичному користуванні відповідача, яка проживає в такій квартирі разом з дітьми, а автомобіль Хюндай у користуванні позивача. Позивач має окреме житло у вигляді квартири, яку отримав у спадщину після смерті його баби. При цьому позивач працевлаштований і має дохід, який складається із заробітної плати близько 12000грн/місяць та пенсії по інвалідності в розмірі 2300грн/місяць, оскільки є інвалідом 2 групи. Зобовязань по утриманню інших осіб, окрім своїх дітей, позивач не має. Відповідач з 02.10.2017р. також працевлаштована і отримує заробітну плату в розмірі 3200грн/місяць. У звязку із погіршенням відносин сторони не дійшли згоди щодо питань розірвання шлюбу, поділу спільного майна та порядку виконання обовязку із матеріального забезпечення дітей, внаслідок чого позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір, який виник із сімейних правовідносин, і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Сімейного кодексу України (далі СК). Відповідно до ч.1 ст.2, ч.9 ст.7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Надаючи оцінку змісту спірних правовідносин між сторонами суд виходить з того, що між сторонами наявний спір, який стосується порядку укладання та розірвання шлюбу, виконання батьківського обовязку із матеріального забезпечення дітей та порядок регулювання майнових відносин подружжя. З приводу вимоги про розірвання шлюбу, то суд зауважує, що статтею 24 СК передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.112 СК суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, а також ставлення сторін до шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування його у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а за таких обставин вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. При цьому враховуючи бажання відповідача на підставі ст.113 СК у звязку з розірванням шлюбу відповідачу необхідно відновити її дошлюбне прізвище. Стосовно вимог про зменшення розміру аліментів, то варто звернути увагу, що згідно ст.180 СК батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею ст.181 СК передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Варто звернути увагу, що законом не передбачений конкретний порядок визначення судом розміру частки з доходів платника аліментів, що підлягає стягненню в якості аліментних платежів. Натомість орієнтований розмір такої частки передбачений ч.5 ст.183 СК і складає одну другу частку доходу платника аліментів у випадку їх стягнення на трьох і більше дітей. Отже законом передбачено, що такий розмір частки доходів відповідає засадам справедливості та є належним і достатнім заходом матеріального забезпечення дитини та виконання батьківського обов'язку. Відступлення від такого розміру допускається з урахуванням конкретних обставин спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи, внаслідок чого потребує періодичного лікування, а також постійних витрат на підтримку стану його здоров'я. Відповідно до довідки МСЕК /а.с.7/ позивачу рекомендовано працепристосування, протипоказана важка фізична праця та довготривале перебування на ногах. Як повідомив позивач щомісячно на підтримання стану здоров'я він змушений витрачати близько 1000грн, що не заперечувалось відповідачем. До того ж позивач має кредитні зобовязання за договором споживчого кредиту на придбання автомобілю від 14.12.2012р., розмір яких в період часу по 14.12.2018р. складає по 2704грн/місяць /а.с.36-37/. Таким чином, позивач щомісячно зобовязаний витрачати близько 4000грн обовязкових для нього витрат без врахування умов іншого матеріального забезпечення (продукти харчування, одяг, відпочинок т.і.). При цьому загальний розмір доходів позивача на теперішній час складає близько 14300грн (12000грн заробітної плати + 2300грн пенсії). Зазначені обставини не були враховані судом при винесенні судового наказу про визначення розміру аліментів, а тому дають підстави для його зміни. Натомість доводи позивача про визначення розміру аліментів у визначеному законом мінімальному їх розмірі на рівні 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину є необґрунтованими. Варто звернути увагу, що батьківський обовязок із матеріального забезпечення дитини не обмежується забезпеченням їй мінімального прожиткового рівня, оскільки дитина має право на забезпечення, яке є необхідним для її гармонійного розвитку, що визначається з урахуванням, в тому числі, ступеню матеріального забезпечення та майнового стану її батьків і не повинно створювати істотний дисонанс між майновим станом батьків та дитини. Вимога позивача про необхідність зменшення розміру аліментів є обґрунтованою, але запропонований позивачем спосіб визначення аліментів не є належним та достатнім заходом виконання позивачем свого батьківського обовязку відносно дітей. Тож оцінивши обставини справи суд вважає, що з огляду на принцип паритетності побудови сімейних відносин (ч.2 ст.1 СК) та зміст засад справедливості, добросовісності і розумності (ч.9 ст.7 СК), належним та достатнім заходом матеріального забезпечення дітей та виконанням батьківського обов'язку за рахунок якого існуватиме достатній баланс забезпечення інтересів дитини та недопущення надмірного обмеження прав та законних інтересів відповідача є визначення розміру аліментів на рівні 1/3 частки від усіх доходів платника аліментів без встановлення обмеження щодо максимального їх розміру на кожну дитину. Отже визначений судовим наказом від 14.09.2017р. розмір стягуваних з позивача на користь відповідача аліментів на утримання їх дітей підлягає зміні і в подальшому з позивача на користь відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання їх дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів) до досягнення дітьми повноліття. При цьому суд звертає увагу, що порядок стягнення аліментів в даному випадку визначений ч.2, 3 ст.183 СК, відповідно до якого суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на утримання двох і більше дітей, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Також варто звернути увагу, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання даним рішенням законної сили, що розяснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Щодо вимог про поділ майна, то суд виходить з наступного. Згідно ч.4 ст.368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Натомість відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16). З пояснень сторін судом встановлено, що спірна квартира та автомобіль Хюндай були придбані в період шлюбу за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитними договорами в яких позичальником виступав позивач. Отже з огляду на положення ч.2 ст.61 СК такі кошти є доходом сім'ї, а відтак і набуте за них майно є об'єктом спільною сумісної власності подружжя і підлягає розподілу між сторонами. Натомість автомобіль [PERSON] 323, 1989р.в., придбаний за рахунок коштів батька відповідача і перебував лише у користування сторін. Таким чином, зазначений автомобіль не є об'єктом спільної власності сторін, а є об'єктом приватної власності батька відповідача, а тому не входить до переліку майна, яке підлягає поділу між сторонами. Необґрунтованими є доводи відповідача стосовно того, що предметом поділу має бути гараж в автокооперативі, оскільки всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК України відповідачем не надано суду доказів на підтвердження набуття у власність такого обєкту позивачем в період шлюбу і взагалі наявність у позивача права власності на таке майно. Необґрунтованими є доводи позивача щодо поділу залишку заборгованості за кредитним договором як спільного зобовязання між сторонами в рівних частках. В цьому контексті суд зауважує, що таке зобовязання виникає з договору. Договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Аналіз змісту зазначених вимог в контексті положень ст.ст.520, 528, 651 ЦК та загальних засад регулювання цивільних правовідносин (свобода договору, справедливість, добросовісність, розумність) свідчить, що заміна позичальника по кредитному договору є неналежним способом захисту, оскільки не звільняє від відповідальності первинного позичальника, і може здійснюватись виключно на договірних засадах із кредитором. Отже вимоги про поділ залишку кредитного зобовязання між сторонами не підлягають до задоволення, оскільки така вимога суперечить закону, проте наявність такого зобовязання у однієї сторони обовязково підлягає врахуванню при здійсненні поділу майна і має компенсуватись у передбачений законом порядок. Вирішуючи питання щодо поділу майна між сторонами суд бере до уваги, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. В п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При вирішенні питання про поділ майна суд бере до уваги, що об'єктом спільної сумісної власності сторін є також інші речі, які були ними придбані для укомплектування побутових умов в квартирі (меблі, побутова техніка т.і.). За згодою сторін дане майно залишається у власності відповідача і не має поділятись судом, а його загальну вартість сторони оцінюють в розмірі 50000грн. За таких обставин предметом поділу є спірна квартира та автомобіль Хюндай. Визначаючи можливість та спосіб поділу такого майна варто звернути увагу, що відповідно до статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК). Згідно ч.2 ст.71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Разом з тим, системний аналіз змісту ст.71 СК в контексті положень ст.ст.183, 364, 365, 370 ЦК свідчить, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому відповідно до ст.372 ЦК у звязку з поділом майна між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку. При визначенні способу поділу майна суд виходить з тих засад, щоб за наслідками його поділу було досягнуто рівності вартісного визначення такого майна. Судом встановлено, що сукупна вартість спірної квартири складає 397035,95грн (98109,95грн перший внесок позивача + 298926грн кредиту). При цьому в квартирі наявне рухоме майно загальною вартістю 50000грн. Сукупна вартість автомобілю Хюндай складає 213774,31грн (перший внесок - 19110грн, сукупна вартість кредиту 194664,31грн). Також судом встановлено, що квартира перебуває у фактичному користуванні відповідача і використовується нею для проживання нею самою, а також проживання дітей сторін. Враховуючи, що між сторонами склалися такі відносини, що унеможливлюють їх спільне проживання, то спільне користування квартирою не відповідає інтересах обох з них. [PERSON] є рухомим майном і спільне користування таким майном більш ніж однією особою є неможливим. Натомість оплата частини вартості спірної квартири була здійснена позивачем за особисті кошти (98109,95грн), що складає 24,71% від загальної сукупної вартості квартири. Таким чином, враховуючи особливості використання спірного майна, обставини користування сторін таким майном, значення такого майна для кожного з них, стан такого майна, його вартісна величина, беручи до уваги обставини набуття спірного майна, обставини регулювання відносин сторін після розірвання шлюбу (наявність трьох дітей, які проживатимуть разом з відповідачем, стан матеріального забезпечення сторін), суд вважає за необхідне поділити майно у спосіб визначений позивачем шляхом виділення у власність позивача автомобілю Хюндай та 1/4 ідеальної частки квартири, а у власність відповідача 3/4 ідеальної частки квартири. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Судові витрати по справі складаються із судового збору, який не був сплачений, оскільки позивач є інвалідом 2 групи і звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». З огляду на зміст позовних вимог, які складаються з трьох вимог немайнового (розірвання шлюбу, зміна розміру аліментів, визнання майна спільною сумісною власністю) та однієї вимоги майнового характеру (поділ майна), то сплаті підлягає судовий збір в розмірі 6916,40грн (по 640грн за кожну з вимог немайнового характеру та 4996,40грн по вимозі про поділ майна, оскільки вартість майна складає 499640грн (квартира - 372240грн, автомобіль 127400грн). Таким чином, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Разом з тим, під час розгляду справи позивач просив покласти витрати з оплати судового збору на сторін рівних частках. Відповідач підтримала запропонований позивачем спосіб поділу судових витрат. Вирішуючи зазначене клопотання позивача суд звертає увагу, що відповідно до положень ст.11 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, що обумовлюється засадами регулювання цивільного законодавства та цивільних правовідносин, які базуються на принципі вільного волевиявлення. Отже з огляду на зазначене цивільно-процесуальне законодавство сприяє договірному регулюванню спірних правовідносин і у випадку наявності домовленості між сторонами, яка не суперечить закону, суд не може ігнорувати таку домовленість. Таким чином, враховуючи бажання позивача здійснити оплату половини судових витрат та відсутність заперечень відповідача з цього приводу, то суд вважає за необхідне покласти на сторін обовязок з відшкодування судових витрат в рівних частинах по 3458,20грн з кожного. При цьому суд звертає увагу, що у такому випадку позивач не підлягає звільненню від сплати покладених на нього судом судових витрат на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», оскільки сутність такого зобовязання ґрунтується на підставі його вільного волевиявлення і в контексті положень ч.3 ст.27 ЦПК України є обовязковим для виконання позивачем в загальному порядку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial