Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області із позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову позивач покликається на те, що він є одноособовим власником на праві приватної власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою : [ADDRESS] , а відповідач є членом сім`ї попереднього власника вказаного вище житлового будинку - [PERSON] . При укладені договору купівлі- продажу сорока сотих часток житлового будинку від 03.01.2019 сторони цього правочину домовились між собою про те, що особи які зареєстровані у відчужуваній частці житлового будинку знімуться з реєстрації із проданої частки будинку в строки зазначені у договорі, зокрема [PERSON] зніметься з реєстрації до 31.12.2019. Однак на відміну від інших осіб вказаних у п.3.3. договору купівлі- продажу від 03.01.2019, відповідач з реєстрації не знявся, хоча у будинку не проживає, своїх речей там не зберігає. Позивач вказує, що відмова відповідача добровільно знятись з реєстрації у належному на праві приватної власності позивачу житловому будинку порушує його право на вільне користування, володіння та розпорядження належним йому нерухомим майном Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 18.02.2021 у справі відкрито провадження та призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням( викликом) сторін на 10.03.2021. Ухвалою суду від 10.03.2021 розгляд справи відкладено на 31.03.2021. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити, не заперечують проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судових засідань належним чином повідомлений . У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. У відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою позивача та його представника вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши думку представників позивача,дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 60/100 часток житлового будинку від 17.08.2017 , договору купівлі - продажу 40/100 часток житлового будинку від 03.01.2019 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 08.05.2019. Згідно з довідкою № 19 від 14.01.2021, виданої старостою об`єднаної територіальної громади Розвадівської сільською ради у будинку [ADDRESS] зареєстровано дві особи: [PERSON] (власник господарства) та [PERSON] (фактично не проживає). Згідно з актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 28.01.2021, від 10.03.2021 [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживає , на час перевірки особистих речей у будинку не виявлено, про що підтверджують сусіди. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі ЗУ №1952-IV), Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині 1 статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини 1 статті 406 ЦК України). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частини 2, 4 статті 406 ЦК України). Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Приписами статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 4 Закону №1952-IV передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] ,суд враховує, що [PERSON] не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, не веде з ним спільного господарства, а матеріали справи містять належні та достовірні докази непроживання та некористування [PERSON] спірним житлом протягом року. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 грн.

Outcome: approved