Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 26.08.2013 року передав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 50000 грн., які останній відповідно до договору грошової позики від 29.08.2013 року мав повернути протягом 10 місяців, тобто до 26.06.2014 року. Однак, на теперішній час відповідач не виконав свої зобовязання щодо повернення суми позики навіть частково. Письмова претензія від 15.09.2014 року залишилась без уваги та відповіді. В звязку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 50000 грн., штраф за несвоєчасне виконання умов договору за період з 26.06.2014 року по 20.03.2015 року в сумі 1335000 грн., а також три відсотки річних за цей період в сумі 1097 грн. 26 коп., а всього 1386097 грн. 26 коп. Під час розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та додатково просив стягнути з відповідача на його користь штраф відповідно до розділу 6 договору позики від 29.08.2013 року в сумі 300000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив про часткове визнання позовних вимог відповідачем та не заперечував проти стягнення заборгованості за договором позики в сумі 30000 грн. В іншій частині позов просив залишити без задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, за змістом ч.ч.1,2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Тобто, договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно письмової розписки від 26.08.2013 року та укладеного 29.08.2013 року договору грошової позики позивач надав відповідачу в позику кошти в сумі 50000 грн., а останній зобовязався їх повернути протягом 10 місяців по 5000 грн. кожного місяця. Свої зобовязання за договором позики [PERSON] не виконав та в обумовлений договором строк до 26.08.2014 року і станом на теперішній час отримані кошти не повернув. Заперечуючи проти позову представник відповідача в своїх усних поясненнях та письмових запереченнях посилався на те, що кошти в сумі 50000 грн. згідно розписки та договору позивачем відповідачу [PERSON] фактично не передавались та останні було складено в підтвердження виконання зобовязань іншої особи [PERSON] перед позивачем за придбання у останнього обладнання. Разом з тим, у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України стороною відповідача належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів надано не було. В той час, як представник позивача в судовому засіданні вказані обставини заперечував та факт укладення договору позики та отримання відповідачем від позивача позики в сумі 50000 грн. підтверджується наданими оригіналами розписки від 26.08.2013 року та договору грошової позики від 29.08.2013 року (а.с.28-29,30-31), які в силу ст.ст.207,1047 ЦК України суд вважає належними доказами укладення договору та передачі коштів. Враховуючи зазначені вище обставини та положення законодавства, той факт, що відповідач у визначений в договорі позики строк отримані у позику кошти не повернув, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 50000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням зазначених положень ст.ст.625,1050 ЦК України, враховуючи факт несвоєчасного повернення відповідачем отриманих у позику коштів, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми позики 1097 грн. 26 коп. за період з 27.06.2014 року по 20.03.2015 року (50000 грн. х 3% х 267 днів). Згідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Відповідно до розділу 6 договору грошової позики, укладеного між сторонами 29.08.2013 року, визначено, що за невиконання умов договору до позичальника застосовуються штрафні санкції в розмірі 5000 грн. за день прострочки. У відповідності до вказаних умов договору позивач в своєму позові просив суд стягнути з відповідача штраф в сумі 1335000 грн. за 267 днів прострочки виконання зобовязань. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та представник позивача в судовому засіданні просив стягнути з відповідача штраф в сумі 400000 грн. з яких: 100000 грн. відповідно до ухваленого судом раніше заочного рішення по справі та додатково 300000 грн. за час затягування відповідачем розгляду справи. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд враховує, що заявлена позивачем остаточно до стягнення сума штрафу в розмірі 400000 грн., значно перевищує розмір неповернутої позики. Також суд враховує, що згідно умов договору позики було встановлено обовязок позичальника погашати позику протягом 10 місяців щомісячними платежами. Згідно пояснень представника позивача в судовому засіданні жодних виплат за договором відповідачем здійснено не було. Тобто, порушення умов договору щодо своєчасного щомісячного повернення частин позики почали допускатись відповідачем починаючи з вересня 2013 року. А строк повернення всієї суми позики та право її вимоги настало в червні 2014 року. Проте, з позовом до суду позивач звернувся лише в березні 2015 року, сприяючи тим самим збільшенню розміру штрафних санкцій. В звязку з цим, у відповідності до ст.ст.551,616 ЦК України, суд вважає за необхідне зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача до 100000 грн., задовольнив тим самим відповідні позовні вимоги частково. Таким чином, всього слід стягнути з відповідача на користь позивача 151097 грн. 26 коп. (50000 грн. + 100000 грн. + 1097 грн. 26 коп.). Відповідно до ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1510 грн. 97 коп. В судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про розстрочку виконання судового рішення відповідно до ст.217 ЦПК України строком на 12 місяців, з посиланням на те, що відповідач має третю групу інвалідності, зараз не працює та не має постійного заробітку. Разом з тим, суд враховує, що відстрочка або розстрочка виконання рішення є винятковим заходом, який застосовується за наявності обєктивних даних, що свідчать про утруднення виконання рішення відповідачем. Згідно Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення допускається на готівкові кошти боржника, вклади в банках та інших фінансових установах, заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, рухоме та нерухоме майно. Таким чином, факт встановлення відповідачу групи інвалідності та відсутності постійного місця роботи та заробітку, суд не вважає достатньою підставою для розстрочки виконання судового рішення. Будь-яких доказів щодо фінансового, матеріального стану відповідача до клопотання не надано та вказані обставини підлягають встановленню державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, в рамках якого відповідач має право звернутись до суду з відповідною заявою в порядку, передбаченому ст.373 ЦПК України. В звязку з цим, в задоволенні клопотання представника відповідача в порядку ст.217 ЦПК України про розстрочку виконання рішення слід відмовити за необґрунтованістю та передчасністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial