Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за отриманий товар в розмірі 42425,00 грн. та судового збору в сумі 424,25 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04 липня 2012 року він передав у власність відповідачки, а остання прийняла швейну продукцію в асортименті згідно накладної № 35 від 04.07.2012 р. на загальну суму 18905,00 грн. Крім того, в грудні 2012 року, позивач передав у власність відповідачки, а остання прийняла від нього товар в асортименті на загальну суму 23520,00 грн., що підтверджено накладними № 40 від 12.12.2012 p., № 41 від 14.12.2012 p., № 42 від 15.12.2012 p., № 43 від 19.12.2012 р. Відповідачка видала розписку від 10.08.2012 року, в якої підтвердила факт отримання товару на суму 18905,00 грн. та зобов'язалася розрахуватися за нього в строк до 01.09.2012 року. Проте своїх обіцянок щодо розрахунку відповідачка не виконала. 20.02.2013 року позивач направив відповідачці листа-вимогу, в якому вимагав сплати боргупротягом 7 днів з моменту отримання листа. Відповідачка отримала вказаного листа 22.02.2013 p., проте своїх зобов'язань не виконала, у зв'язку з чим станом на 21.03.2013 р. за нею наявний борг за товар в сумі 42425,00 грн. В зв'язку із вищевикладеним у позивача виникла необхідність звернутися до суду з цим позовом. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківській області від 25 березня 2014 року, позов позивача задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за отриманий товар в розмірі 18905,00 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківській області від 25 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після початку нового розгляду справи, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.10.2014 р. провадження по справі закрито. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.12.2014 p., вказану ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10.10.2014 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Московського районного суду м. Харкова. Під час продовженого нового розгляду справи представник позивача подав заяву про зменшення суми позовних вимог до суми 42255,00 грн., позов підтримав повністю з урахуванням зменшення ціни позову. Відповідач визнала факти отримання нею у позивача без укладення письмового договору швейної продукції в кількості, по цінам та на суми вартості, які вказані в підписаних нею накладних № 35, 40-43. Відповідач визнала також, що ці відносини склалися за усними договорами купівлі-продажу. Однак пояснила, що вже розрахувалася готівкою з позивачем за отриманий товар по накладній № 35 та наданій розписці на суму 18905,00 грн. - десь у вересні-жовтні 2012 року, а по накладних № 40-43 - в день отримання товару по кожній накладній. Доказів розрахунку не надала, пояснивши, що здійснюючі розрахунок розписок у позивача не брала, розраховуючи на подальші нормальні стосунки. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до накладної № 35 від 04.07.2012 року, позивач передав відповідачу, а остання прийняла швейну продукцію (надалі - товар) в асортименті, кількості та по цінах, які визначені у вказаній накладній, на загальну суму 18905,00 грн. Розпискою від 10.08.2012 року відповідач підтвердила прийняття у позивача товару на загальну суму 18905,00 грн. та зобов'язалася в строк до 01.09.2012 р. виплатити суму боргу за товар в сумі 18905,00 грн. Також, у грудні 2012 року позивач передав відповідачу, а остання прийняла в нього товар на загальну суму 23350,00 грн. в асортименті, кількості та по цінах, що визначені відповідними накладними, а саме: згідно накладної № 40 від 12.12.2012 р. - на загальну суму 12435,00 грн.; згідно накладної № 41 від 14.12.2012 р. - на загальну суму 3675,00 грн.; згідно накладної № 42 від 15.12.2012 р. - на загальну суму 2120,00 грн.; згідно накладної № 43 від 19.12.2012 р. - на загальну суму 5120,00 грн. Таким чином, згідно наявних в матеріалах справи доказів, всього позивач передав відповідачу, а остання прийняла в першого товар на загальну суму 42255,00 грн. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України). Згідно ст.207 ЦК України, правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв'язку. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як свідчать надані суду документи, сторони у накладних визначили найменування товару, його асортимент, кількість отриманого товару, ціну за одиницю товару та загальну суму вартості товару, чим узгодили суттєві умови правочину купівлі-продажу. Отже, між сторонами склалися цивільні відносини з купівлі-продажу, що породили взаємні обов'язки. Обов'язки позивача виразилися у передачі товару, а обов'язки відповідача полягають в оплаті отриманого товару. Таким чином, правовідносини між сторонами у справі слід кваліфікувати як такі, що виникли в силу правочинів купівлі-продажу. Згідно ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Виконання зобов'язання щодо передачі товару позивачем відповідачу на загальну суму 42255,00 грн. підтверджено документально. Розпискою відповідача від 10.08.2013 року документально підтверджено її обов'язок в строк до 01.09.2012 р. провести розрахунок за першу партію товару на суму 18905,00 грн. Згідно ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивач надіслав на адресу відповідача лист-вимогу від 20.02.2013р. щодо оплати боргу за товар в загальній сумі 42425,00 грн. Вказану вимогу відповідач отримала 22.02.2013 р. Таким чином, враховуючи положення ст.530 ЦК України, відповідач повинна була виконати обов'язок щодо оплати боргу за отриманий у грудні 20123 року товар в сумі 23350,00 грн. в строк не пізніше 01.03.2013р. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України). Докази для набуття ними доказової сили повинні відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України). Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № від 06.11.2009 p., абз.2 ч.І ст. 218 ЦК України, не може доводитися свідченням свідків факти виконання зобов'язань, що виникли з правочину. За змістом ст.ст. 1087-1088 ЦК України, допустимим доказом розрахунку є розрахунковий документ встановленої форми. Нормативно-правовими актами НБУ встановлені форми розрахункових документів та порядок ведення касових операцій при готівкових розрахунках. Згідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання кредитор зобов'язаний на вимогу боржника надати йому розписку про одержання виконання, а в разі відмови кредитора видати розписку боржнику надається право притримати виконання й наступає прострочення кредитора. Позивач належними та допустимими доказами підтвердив факти передачі товару відповідачу та наявності боргу за товар в сумі 42255,00 грн. Відповідач визнала факти отримання товару у позивача за договором купівлі-продажу, але жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту розрахунку за товар не надала. Також позивач надав суду Витяг з Книги обліку доходів № 5431 (для платників єдиного податку першої і другої груп та платників єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість), за яким у дати отримання відповідачем товару по накладних № 40 (12.12.2012 p.), № 42 (15.12.2012 р.) та № 43 (19.12.2012 p.) позивач ніяких коштів не отримував, а на дату передачі товару згідно накладної № 41 - 14.12.2012 р. отримав кошти на суму, меншу за суму вартості товару, переданого відповідачу згідно накладній №41. З урахуванням викладеного та відповідно до пунктів 1, 5, 6 Порядку ведення книги обліку доходів платників єдиного податку першої і другої груп та платників єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 1637 від 15.12.2011 p., що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2011 за № 1534/20272 та ст. 60 ЦПК України, вказаний Витяг з Книги обліку доходів позивача свідчить на додаткове підтвердження наявності боргу відповідача перед позивачем за отриманий у грудні 2012 товар та на спростування тверджень відповідача щодо її розрахунку за отриманий товар у грудні 2012 року. За таких умов, доводи відповідача про здійснення розрахунку з позивачем за отриманий товар не підтверджені будь-якими доказами та не заслуговують на увагу як необгрунтовані. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю в сумі 42255,00 грн.

Outcome: approved