Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказує, що 15 жовтня 2011 року він уклав шлюб з відповідачкою по справі [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу відділом РАЦС реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції в Запорізькій області було зроблено відповідний актовий запис за № 431. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння. Оскільки сторони проживають окремо, то збереження шлюбу з відповідачкою неможливе та суперечитиме інтересам позивача. Спору про поділ майна, що є спільною власністю та про місце проживання дитини немає. Просить розірвати шлюб. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позовні вимоги задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідачка не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає, просить після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку: В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. В силу ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved