Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 18.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11217817000. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором надавалась порука [PERSON], а позичальником було передано в заставу банку транспортний засіб марки Ford Fusion н/з [NUMBER]. За договором факторингу №4 від 11.06.2012 року право вимоги за кредитним договором було відступлено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ». 31.03.2017 року при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на заставне майно (транспортний засіб) накладено арешт постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.04.2011 року та оголошена заборона на його відчуження. Про це, позивача повідомлено не було, чим порушено його права, як заставодержателя. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що позивач як заставодержатель, має вищий пріоритет на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна, позивач просив звільнити заставний транспортний засіб Ford Fusion н/з [NUMBER] з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця від 15.04.2011 року. В наданій до суду письмовій заяві представник позивача просив проводити розгляд справи без його участі, зазначивши про підтримання позову. Відповідачка [PERSON] та представник третьої особи на неодноразові виклики до суду не з'явились, про причини своєї неявки не повідомили, відзиву та пояснень на позов не надавали, будь-яких клопотань не заявляли. Відповідач [PERSON] приймаючи участь в судових засіданнях 23.10.2017 року та 17.11.2017 року будь-яких ґрунтовних заперечень проти позову не надав. В подальші судові засідання не з'явився, не повідомивши про причини своєї неявки. За вказаних обставин, а також враховуючи подану представником заяву, суд у відповідності до ч.3 ст.211, ч.3 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін за наявними матеріалами справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (на теперішній час Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11217817000, відповідно до умов якого в забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором [PERSON] в заставу банку було передано належний йому транспортний засіб Ford Fusion н/з [NUMBER], а відповідачкою [PERSON] укладено договір поруки. За договором факторингу №4 від 11.06.2012 року право вимоги за кредитним договором Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» відповідно до ст.ст.512,514,1077 ЦК України було відступлено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ». Згідно з ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, що діяла на час винесення постанови державним виконавцем - 15.04.2011 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження»). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини 1 якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч.3 ст.54). Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (ч.4 ст.54). За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені ст.43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом (ч.6 ст.54). Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом (ч.7 ст.54). Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» (тут та далі в редакції, що діяла на момент укладення між сторонами договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу) застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.15 цього Закону застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону. Відповідно до ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. Згідно ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Частиною 1 ст.20 Закону України «Про заставу встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Посилаючись на те, що 31.03.2017 року при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на заставне майно (транспортний засіб) накладено арешт постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.04.2011 року та оголошена заборона на його відчуження, про що Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» повідомлено не було, чим порушено його права, як заставодержателя, що має вищий пріоритет на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна, позивач просив звільнити заставний транспортний засіб Ford Fusion н/з [NUMBER] з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця від 15.04.2011 року. Перевіряючи вказані доводи, суд визначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України обов'язок доказування обставин, які мають значення для справи та на які сторони посилаються в обґрунтування своїх вимоги та заперечень, покладаються на сторони та суд у даній категорії справ в силу ч.2 ст.13 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості самостійно збирати докази. Позивач за викликами суду явку свого представника в судове засідання не забезпечив, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України. В той час, як з наданого до позовної заяви витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що при укладенні кредитно-заставного договору та в подальшому реєстрація застави в реєстрі обтяжень не проводилась. З наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог доказів не вбачається в рамках якого виконавчого провадження державним виконавцем 15.04.2011 року накладався арешт та заборона відчуження майна боржника [PERSON]; чи є стягувачем у цьому виконавчому провадженні інша особа, відмінна від первісного заставодержателя в особі Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та позивача, як нового кредитора та заставодержателя; чи фактично вилучався та описувався предмет застави в рамках вказаного виконавчого провадження та чи вчинялись дії щодо звернення стягнення на нього; яка вартість заставного майна та чи перевищує або є меншою вказана вартість за наявну на теперішній час заборгованість за кредитним договором. Крім того, з наданого позивачем витягу вбачається, що запис в реєстрі про обтяження майна боржника [PERSON] на підставі постанови державного виконавця від 15.04.2011 року на теперішній час вилучено за завершенням п'ятирічного терміну дії, визначеного до 25.10.2016 року. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту порушення його прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed