Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою та свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником будинку в [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Договором купівлі - продажу, укладеним 21 червня 1988 року, посвідченим державним нотаріусом Козелецької державної нотаріальної контори. Право особистої власності на будинок зареєстровано Комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради 13 липня 1988 року за № 2371 та записано в реєстрову книгу за № 8. В цьому ж будинку зареєстрована донька позивача - [PERSON] , [INFO] , але вона не мешкає за вказаною адресою понад один рік та не підтримує будь-якого зв`язку із позивачем. [PERSON] є пенсіонером та розмір його пенсії є невисоким, що не дає права позивачу можливості повноцінно сплачувати кошти за житлово-комунальні послуги, тому користується державною соціальною пільгою у вигляді субсидії. У зв`язку з тим, що за адресою [PERSON] зареєстрована відповідач - [PERSON] , останній не може користуватись державною соціальною гарантією в повному обсязі. Тому позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком в [ADDRESS] . Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Додатково позивач повідомив, що його донька виїхала за кордон на заробітки. На даний час [PERSON] перебуває за кордоном, мешкає в Польщі. До цього вона приблизно проживала в будинку позивача протягом 2 місяців, а потім сказала, що поїде на заробітки, оформила документи і виїхала. Наразі відповідач інколи телефонує своїй матері, а він з нею не спілкується. За переконанням позивача, відповідач залишила проживати в будинку не з поважних причин. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлення про виклик до суду скеровувалися на зареєстроване місце проживання. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області (яка занесена до протоколу судового засідання) вирішено проводити заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивача, повідомив суду, що з літа 2018 року він відповідача жодного разу не бачив, до цього у батька бувала рідко. У будинку [PERSON] інколи буває, думає, що відповідач там речі не зберігає. По пліткам, ніби відповідач поїхала до Польщі, проте особисто йому з цього приводу нічого невідомо. Свідок [PERSON] , сусідка позивача, дала суду показання, що вона відповідача останній раз бачила на похоронах 2 роки тому, де [PERSON] перебуває наразі - їй невідомо, чи зберігає вона свої речі в будинку позивача, свідку невідомо. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона працює секретарем Остерської міської ради і до неї як до представника влади звертався позивач з метою складання акту на підтвердження факту не проживання відповідача в будинку. Чому відповідач не проживає в будинку батька свідку невідомо, про те, що [PERSON] виїхала до Польщі, їй нічого невідомо. Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 червня 1988 року, посвідченим державним нотаріусом Козелецької державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] . Право особистої власності на будинок зареєстровано Комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради 13 липня 1988 року за № 2371 та записано в реєстрову книгу за № 8. [PERSON] є власником будинку в [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Остерської міської ради, громадянка [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично більше року не проживає. Правовідносини між сторонами витікають із здійснення права власності і регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд констатує, що правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.90). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.99). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. До поважних причин закон відносить строкову службу в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім`ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. Вирішуючи питання по суті позовних вимог, суд враховує і правову позицію Верховного Суду, який розглядаючи справу про втрату права користування житловим приміщенням особи, яка з 2013 року не проживала у спірній квартирі, прийшов до висновку, що тимчасова відсутність особи за місцем проживання у зв`язку з працевлаштуванням в іншому місті сама по собі не свідчить про постійну її відсутність, як підставу втрати права на житло (ВС/КЦС, справа № 644/10619/15-ц, 24.09.18). Оскільки відповідач є членом сім`ї власника будинку, перебуває за кордоном, де працює, що є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed