Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що йому на праві власності належить 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 20.12.2004 року, а 1/3 частина вищезазначеного житлового будинку була подарована [PERSON] - [PERSON], який на даний час не зареєстрував право власності на вищезазначений житловий будинок . З 2006 року відповідачі зруйнували веранду «II», площею 15,2 кв.м., літню кухню «Б» площею 16,6 кв.м., погріб «Б» площею 5,9 кв.м., сарай «Г» площею, 10,2 кв.м., сарай «Д» площею 3,5 кв.м, туалет «Е» та криницю К». Позивач вважає, що з вини відповідачів заподіяно шкоду належному йому нерухомому майну, а тому він просив суд зобов'язати відповідачів відновити веранду «II» , площею 15,2 кв.м., літню кухню «Б» площею 16,6 кв.м., погріб «Б» площею 5,9 кв.м., сарай «Г» площею, 10,2 кв.м., сарай «Д» площею 3,5 кв.м, туалет «Е» та криницю К». В суді позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON], який є одночасно представником відповідача [PERSON] позов не визнав, просив відмовити, вказуючи на те, що договір дарування 2/3 частини спірного будинку [ADDRESS] [PERSON] [PERSON] є недійсним оскільки, на час дарування [PERSON] частка [PERSON] змінилася і тому дарування нею 2/3 частин будинку не відповідає фактичним обставинам здійсненого правочину. Також зазначає, що право власності на всі вищезазначені господарські будівлі за усною домовленістю між [PERSON] та [PERSON] перейшли до останнього і всі ці будівлі знаходились на земельній ділянці, яка перебуває у власності [PERSON] , тому згода [PERSON] на їх знесення не потрібна. Відповідач [PERSON] також наполягав на пропуску позивачем строку позовної давності щодо своїх вимог. Заслухавши пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, оглянувши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до договорів дарування від 20.12.2004 року посвідченого [PERSON]., приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу за реєстровим № 1857 та 1860 [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,1 га за вищезазначеною адресою. Відповідно до договору дарування від 21.07.2006 року посвідченого Н.В. Павленко., державним нотаріусом Васильківського районної державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим № 1-2832 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,08 га, що знаходиться на території [ADDRESS] надану для обслуговування житлового будинку. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], [PERSON] належить 1/3 частина будинку, а [PERSON] 2/3 частини цього житлового будинку з відповідними частинами господарських будівель. Як вбачається з технічного паспорта МБТІ на громадський будинок та встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2012 року: будинок [ADDRESS] складається з приміщень по плану: веранда 1 площею 6,6 кв.м, коридор 1-1 -4,3 кв.м, кухня 1-2-6,8 кв.м, житлова кімната 1-3 -13,8 кв.м, житлова кімната 2-1 пл. 18,8 кв.м. З плану будинку вбачається, що в будинку є дві житлові кімнати площею 13,8 кв.м, що з'єднана з підсобними приміщеннями: кухнею, коридором, верандою та відокремлена кімната пл. 18,8 кв.м, що мала вихід на веранду 11 пл. 15,2 кв.м., яка в даний час знесена [PERSON] та [PERSON] Крім того, відповідно до технічного паспорту на спірний житловий будинок, на земельній ділянці домоволодіння, крім будинку, розміщені: літня кухня «Б», погріб «Б», сарай «Г», сарай «Д» , туалет «Е», криниця «К» З матеріалів даної справи вбачається, що 20.12.2004 року [PERSON] подарувала 2/3 частини вказаного будинку позивачу [PERSON], що слідує з копії договору дарування, який зареєстрував на своє ім'я право власності на придбану частину будинку 30.01.2007 року, про що свідчить витяг з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно; в договорі дарування вказано на те, що домоволодіння передається згідно технічної документації: під літерою А - житловий будинок; під літерою «Б» - літня кухня; під літерою Г - сарай, під літерою Б - погріб, Д-сарай, Ж-накриття, Е-вбиральня, Е-сарай, О-огорожа, І - замощення, К-криниця. Відчужується 2/3 частини домоволодіння, проте в цьому договорі не оговорено, які конкретно приміщення будинку та господарські споруди переходять у користування позивача. В судовому засіданні також встановлено а підтверджено показами свідків [PERSON] та [PERSON] що в період з 2006 по 2009 рік відповідачі демонтували повністю літню кухню «Б», погріб «Б», сарай «Г»., сарай «Д» , туалет «Е», криницю «К». Ці обставини не заперечував в суді відповідач [PERSON], також це стверджується відмовними матеріалами Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області за травень 2007 року, травень 2012 року з яких вбачається, що за заявами [PERSON] щодо неправомірних дій відповідачів працівниками міліції проводилися перевірки, в порушенні кримінальної справи було відмовлено за відсутності події злочину, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи позивачкою не оскаржувалися. Відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно норм ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Отже, відповідно до наведених правових норм господарські споруди - не є самостійним об'єктом права власності, сторони отримали у власність не відокремлену частину будинку /квартиру/, а ідеальну частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, оскільки розподіл вказаного домоволодіння в натурі не проводився, а згідно з п.7 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України при поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2011 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку відмовлено в зв'язку з неможливістю виділити частки співвласників в натурі. Таким чином, позивач одночасно набув права власності на вищезазначені господарські споруди у частині пропорційно розміру його частки у праві власності на будинок, оскільки у договорі щодо відчуження йому частини будинку не вказано нічого іншого. Щодо іншого співвласника у праві спільної часткової власності на будинок, то він також, як вважає суд, має право власності на вищезазначені господарські споруди-пропорційно розміру його ідеальної частки у праві власності на будинок. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання ласника та місцезнаходження майна. За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2012 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування жилим будинком та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено в зв'язку з тим, що згоди щодо користування будинком та господарськими будівлями між сторонами не досягнуто. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2012 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2012 року в цій частині залишено без змін. А як було встановлено судом, відповідачі без згоди іншого співвласника [PERSON], демонтували спірні будівлі: веранду -ІІ, літню кухню «Б», погріб «Б» ., сарай «Г»., сарай «Д», туалет «Е», криницю К», чим позбавили його можливості користуватися ними.. А тому дії відповідачів по знесенню спірних будівель без згоди іншого співвласника - [PERSON], є протиправними і такими, що порушують право позивача, як співвласника домоволодіння, щодо користування приміщенням веранди -ІІ, літньої кухні «Б», погребу «Б» ., сараю «Г»., сараю «Д» , туалету «Е», криниці К». Не спростовують висновків суду про протиправність дій відповідачів і посилання відповідача [PERSON], на те, що ці господарські споруди розміщені на тій частині земельної ділянки, яка отримана ним від [PERSON] в дар згідно договору дарування від 21.07.2006 року, оскільки з передачею у власність земельної ділянки до [PERSON] не перейшло право власності на вищезазначені господарські споруди, які, як було вказано вище, належить всім співвласникам цього домоволодіння на праві спільної часткової власності. Як було встановлено судом і вказано вище, позивач дійсно був позбавлений можливості користуватися спільним майном внаслідок неправомірних дій відповідачів. Для захисту порушеного права позивач просить суд зобов'язати відповідачів відновити веранду-ІІ, літню кухню «Б», погріб «Б» , сарай «Г», сарай «Д», туалет «Е», криницю К». Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним. Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, суперечить вимогам діючого законодавства. Так, як вказувалося вище в рішенні, позивачу належить право тільки на частину спірних господарських споруд, а він просить відновити всю зруйновану веранду-ІІ, літню кухню «Б», погріб «Б» ., сарай «Г»., сарай «Д» , туалет «Е», криницю К». В даному випадку неможливо відновити те становище, яке існувало до порушення, як спосіб захисту порушеного права, оскільки необхідно відбудувати веранду, літню кухню «Б», погріб «Б» ., сарай «Г»., сарай «Д» , туалет «Е», криницю К» заново. А відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2011 року за № 103 «Про затвердження Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки», який зареєстровано в Мінюсті України 22.07.2011 року за № 902/19640, цей Порядок призначений для використання спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами при вирішенні питань забудови присадибних, дачних і садових земельних ділянок, що можливо при наявності будівельного паспорта забудови земельної ділянки, який визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва не тільки житлового будинку, а й господарських будівель і споруд, гаражів. До того ж, обраний спосіб захисту порушеного права має бути таким, щоб надати можливість захистити це право, а в даному випадку це буде неможливим з наведених вище підстав, рішення суду про зобов'язання відповідачів до вчинення тих дій, про які просить позивач, неможливо буде виконати, тоді як Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає ст.6 Конвенції про захист прав людини, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового розгляду. Відповідно до ст.386 ЦК Українивласник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Але з такими вимогами до суду позивач не звертався. За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: dismissed