Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, яким просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , та зняти їх з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. В обгрунтування своєї вимоги у позові зазначено, що позивач є власником вказаного житлового будинку - де зареєстроване місце проживання його колишньої невістки - колишньої дружини його сина - [PERSON] [INFO] , - яка у вказаному домоволодінні майже не проживає з 2017 року, та брата дружини - [PERSON] , які у будинку не проживають тривалий час - більш, ніж рік, і до теперішнього часу, проте значаться зареєстрованими у його, позивача, будинку і не припиняють реєстрацію свого місця проживання у добровільному порядку, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого права власності. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що він є власником вказаного у позові житлового будинку, який сам збудував на відведеній міською радою для цього земельній ділянці, та уточнив і підтримав вимоги позову - просив визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, пояснивши, що другий відповідач - [PERSON] - припинив реєстрацію свого місця проживання у спірному домоволодінні у добровільному порядку вже після отримання судової повістки, тому відпала необхідність ухвалення стосовно нього рішення, він, позивач, сам з відповідачем відвідував відповідні державний орган і впевнився, що відповідач вже не є зареєстрованим у його, позивача, домоволодінні, тому відмовляється від позовної вимоги стосовно цього відповідача. Відповідач до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася судовими повістками та через оголошення на сайті судової влади, про що в матеріалах справи є відповідні докази, суду письмових заяв чи пояснень не надала, судом отримана відповідь з адресної довідки про те, що ця відповідачка значиться зареєстрованою за вказаною адресою. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що позивача давно і добре знають, та підтвердили суду, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає у вказаному житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] - з часу ще до оформлення розірвання шлюбу з [PERSON] - сином позивача, тобто, більше, ніж рік. Вислухавши у судовому засідання позивача, свідків, які підтвердили пояснення позивача, дослідивши надані суду докази, що узгоджуються з поясненнями, наданими суду у судовому засіданні, вивчивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - згідно типовому договору від 11.05.1966року між позивачем і представником Болградської міської влади, що зареєстрований у реєстрі за №990, позивачу належить земельна ділянка з житловим будинком за адресою: [ADDRESS] (а.с.9); - згідно довідки Болградської міської ради Одеської області, місце проживання відповідача [PERSON] є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.10); - згідно рішення Болградського районного суду Одеської області (справа №497/1662/17), шлюб між відповідачем [PERSON] та сином позивача був розірваний 04.12.2017року - на дату набрання судовим рішенням законної сили, тобто, з часу, коли відповідач перестала бути членом родини позивача пройшло більше року - вже майже два; - згідно письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] вже тривалий час - з 2017 року - не проживає у спірному будинку і цей факт підтверджений у судовому засіданні поясненнями інших свідків та позивача і ніким і нічим не спростовано. Ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1,2ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке йому належить, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Аналіз наведених вище норм діючого законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до статті 7 Закону №1382-IV, припинення реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви цієї особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з вказаної норми, припинення реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є власником будинку [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] дійсно виїхав з нього, не проживає в ньому і не потребує цього тривалий час - більш, ніж один рік, суду не надано відомостей, що в неї відсутнє інше місце проживання, але відповідач добровільно не вживає заходів щодо зняття з реєстрації за адресою розташування спірного будинку, тобто, не вбачається юридичної зацікавленості або прав відповідача щодо цього будинку, що є підставами для визнання судом відповідача такими, що втратив право на користування спірним житлом для захисту прав позивача вільно володіти та розпоряджатися своїм майном - незалежно від волі сторонніх осіб. Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, що стосуються позивача [PERSON] , у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню, проте вимоги щодо відповідача [PERSON] залишити без уваги, оскільки позивач від них відмовився.

Outcome: approved