Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, який в подальшому вточнив і мотивує тим, що між ними 20.08.2015 року було укладено договір майнового лізингу №505071, відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати та передати йому предмет лізингу - автомобіль KIA Sorento 2.2 CRDi Premium, 2013 року випуску, вартістю 389000,00грн., а він повинен був сплачувати лізінгові платежі. За узгодженою домовленістю з представником відповідача перед підписанням договору автомобіль повинен був переданий йому протягом 7 днів з моменту підписання договору та сплати ним авансового платежу в розмірі 77800,00грн. Вказану суму він оплатив 20.08.2015р. перед підписанням договору. Під час підписання договору представник відповідача квапила його у зв'язку з закінченням робочого дня, тому він підписав договір, не прочитавши його. Отримавши свій екземпляр договору з'ясував, що додатки №2 та №3 до нього містять інші умови, ніж були оговорені та узгоджені ним та представником компанії перед підписанням договору. В установлений договором строк автомобіль не був йому переданий, а в телефонній розмові його було повідомлено про необхідність сплати 50% вартості автомобіля для того, щоб цей автомобіль йому був переданий. Також з'ясувалось, що сплачена ним сума 77800,00грн. є не авансовим платежем, а винагородою за фінансування. Вважає укладений між ними договір майнового лізінгу недійсним, оскільки з'ясувалось, що відповідач не має права здійснювати діяльність з надання послуг фінансового лізінгу, на обліку в Нацкомфінпослуг не знаходиться, відповідну довідку не отримувала, в Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не внесений. Під час укладання договору представник компанія ввела його в оману щодо наявності у компанії права на надання послуг з фінансового лізінгу, тобто повановжень сторони на укладання договору, що є істотною обставиною і свідчить про нечесну підприємницьку діяльність відповідача, що, в свою чергу, є порушенням прав споживача. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Крім того, договір містить несправедливі умови, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, зокрема, вартість фінансування не є лізинговим платежем і її сплата не передбачена діючим договором, розмір цієї вартості, що визначається в залежності від ціни предмета договору, неможливість її повернення у випадку розірвання договору, є несправедливим. Також несправедливими є умови про обов'язок Лізінгоодержувача доплатити певну суму у випадку збільшення вартості предмету лізінгу і неможливість повернення певної суми у випадку зменшення вартості; встановлення відповідальності Лізінгоодержувача за дострокове розірвання договору у вигляді штрафу в розмірі 20% від суми сплаченого авансового платежу та неможливість повернення вартості фінансування; встановлення обов'язку Лізінгоодержувача заміни предмету лізінгу у випадку відсутності у Продавця такого предмету. Також предмет договору, як він був визначений в договорі, не є індивідуально визначеною річчю. Просить визнати недійсним договір майнового лізінгу №505071 від 20.08.2015р., стягнути з відповідача сплачені на виконання цього договору грошові кошти в сумі 77800,00грн., комісію банку в сумі 933,60 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 802,36 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 700 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позов повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав, причини неявки не повідомив. Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Суд встановив, що 20.08.2015 року між сторонами було укладено договір майнового лізингу №505071, відповідно до якого Лізінгова компанія ТОВ «АМГ» як Лізінгодавець зобов'язувався придбати та передати [PERSON] як Лізінгоодержувачу на умовах майнового лізінгу предмет лізингу - автомобіль KIA Sorento 2.2 CRDi Premium, 2013 року випуску, а останній зобов'язувався прийняти автомобіль та сплачувати Лізінгові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (п.2.1. договору). Відповідно до п.2.3. договору замовлення предмета лізінгу відбувається з моментк піжписання Лізінгоодержувачем Сецифікації (додаток №4 до договору) та сплати ним на рахунок Лізінгодавця авансового платежу. Відповідно до п.3.2 договору вартість предмета лізінгу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №2 до даного договору. Відповідно до п.5.1 договору предмет лізінгу передається в користування Лізінгоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізінгоодержувачем на рахунок Лізінгодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізінгу. Відповідно до п.8.1 договору складовіі лізингового платежу, їх суми та дати, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №2 та №3 до цього договору, які є його невідьємною частиною. Крім того, відповідно до п.8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізінгодавця за організаційні заходи, яка розраховується як вартість фінансування, визначена в додатку №2 до договору, авансу ціни предмета лізінгу, який розраховується як авансовий платіж, визначений в додатку №2 до договору, комісійної винагороди лізінгодавцю за передачу предмета лізінгу, визначеної в додатку №2 до договору. Згідно додатків №2 та №3 до вказаного договору майнового лізінгу вартість предмета лізінгу становить 389 000,00грн., авансовий платіж - 194 500,00грн., інша сума вноситься щомісячними платежами по 16 208,33грн., вартість фінансування (20%) - 77 800,00грн., комісія за передачу - 11 670,00грн. Згідно з квитанцією віж 20.08.2015р. позивач сплатив на користь ТОВ «АМГ» вартість фінансування за вищевказаним договором в розмірі 77800,00грн. та комісію Банку за надання цих банківських послуг в сумі 933,60грн. Згідно з інформацією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкофінпослуги) від 04.09.2015р. інформація про ТОВ «АМГ» до Державного реєстру фінансових установи та реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не внесена, статусу фінансової установи не набуло, довідка про взяття на облік юридичної особи Нацкомфінпослуги йому не видавалась, з відповідними заявами не зверталось. Згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних нас лідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину намисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встанволенимх законом. Ст. 3, 6, 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: вільність в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні його умов з врахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами ст.ст. 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За цим договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Згідно ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги фінансового лізінгу. Згідно ст.5 вказаного Закону фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим Нацкомфінпослуг 22.04.2004р. за №21 встановлюється можливість надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу. Згідно п.2.1. вказаного Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. Згідно п.3.15 Положення у разі прийняття Нацкомфінпослуг рішення щодо видачі юридичній особі довідки не пізніше п'яти робочих днів з дня прийняття такого рішення оформлюється Довідка та вноситься інформація про юридичну особу до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про, в тому числі установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Зьясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши надані сторонами докази на їх підтвердження, проаналізуваши вищевикладені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про те, що укладений між сторонами 20.08.2015р. договір майнового лізінгу є недійсним в силу того, що Лізінгова компанія ТОВ «АМГ», яка виступає в даному договорі на стороні Лізінгодавця і не є фінансовою установою, в установленому діючим законодавством порядку не взята на облік як особа, яка не є фінансовою установою, але має право на надання окремих видів фінансових послуг, зокрема, послуг з фінансового лізінгу. Відомості про цю особу в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право на надання окремих видів фінансових послуг, відсутні, що підтверджується відповідною інформацією Нацкомфінпослуги від 04.09.2015р. У зв'язку з чим ця установа не мала права на укладання договорів фінансового лізінгу. Суд вважає, що при укладанні договору майнового лізінгу з позивачем відповідач, достовірно знаючи про відсутність у нього права на надання послуг з фінансового лізінгу, навмисно не повідомив позивача про це, тобто ввів його в оману щодо свого правового статусу, своїх прав та обов'язків як сторони договору, що відповідно до ст.229 ЦК України є істотною обставиною. Крім того, суд вважає, що такі дії відповідача свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики в розумінні вимог ст. 19 Закону України «Про захист парв споживачів», оскільки в даному випадку відповідач ввів позивача в оману стосовно прав продавця на надання відповідних послуг (п.5 ст.19 закону). Враховуючи те, що укладений між сторонами договір майнового лізінгу вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, суд вважає необхідним визнати його недійсним і застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним на виконання укладеного договору грошові кошти в сумі 77800,00грн. При постановленні рішення суд не приймає до уваги доводи позивача, що вказаний договір майнового лізінгу містить несправедливі умови, зокрема, щодо встановлення в договорі винагороди за фінансування як одного із видів лізингових платежів, визначення її розміру в сумі 20% від вартості автомобіля, неможливість повернення сплачених сум у випадку зменшення вартості предмета лізінгу, встановлення відповідальності Лізінгоодержувача у вигляді штрафу за дострокове розірвання договору, встановлення права Лізінгодавця замінити предмет лізінгу. Суд вважає, що ці обставини не містять в сукупності таких ознак несправедливості, як порушення принципу добросовісності, призведення до істотного дисбалансу договірних відносин та обов'язків сторін, спричинення шкоди споживачеві, у зв'язку з чим немає підстав вважати їх несправедливими. Твердження про те, що позивач при укладенні договору був введений представником компанії в оману щодо істотних обставин - сплата авансового платежу в розмірі 77800,00грн., яким виявилась вартість фінансування, порядок та строки передачі автомобіля, що йому перешкоджали в ознайомленні з текстом договору, не заслуговують на увагу, оскільки не доводяться зібраними по справі доказами. Так, судом встановлено, що договір майнового лізингу від 20.08.2015р. містить 17 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки, як позивача, так і відповідача. Вказаний договір, а також невідьємні додатки до нього підписані на кожному його аркуші як представником відповідача, так і позивачем. Своїм підписом позивач підтвердив своє волевиявлення і його відповідність внутрішній волі. В судовому засіданні позивач не заперечував, що з власної недбалості та незнання закону не ознайомився з текстом договору перед його підписанням, довірився представнику компанії, до підписання договору його ніхто не примушував. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому посилання позивача на те, що він не мав можливості з'ясовувати зміст договору не є переконливим та не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання договору майнового лізінгу від 20.08.2015р. недійсним та стягнення сплачених позивачем на виконання недійсного правочину грошових коштів в розмірі 77800,00грн. підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 933,60грн. не підлягають задоволенню, оскільки вказана сума є комісійною винагородою, сплаченою позивачем на користь Банка - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за надання банківських послуг - перерахування грошових коштів в сумі 77800,00грн. на банківський рахунок відповідача - ТОВ «АМГ». Вказані грошові кошти не є одним із видів платежів, передбаченим договором майнового лізінгу від 20.08.2015р. і їх сплата не здійснена позивачем на виконання цього договору. Тому підстав для стягнення цієї суми з відповідача суд не знаходить. На підставі вищевикладеного позов слід задовольнити частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України з урахуванням вимог ст.4 Закону України «Про судовий збір» суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 77 800,00грн. в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору 778,00грн. Відповідно до ст..84, 88 ЦПК України з урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності 01.01.2012р., суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 700,00грн., сплата яких позивачем підтверджується договором №001015 про надання юридичних послуг від 16.09.2015р., який містить інформацію про вид наданих послуг, розрахунок їх вартості, порядок та строки оплати, а також квитанцією про сплату позивачем 700,00грн. за юридичні послуги, які суд вважає належними та допустимими доказами.

Outcome: partial