Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки, в якому просить стягнути з останньої в його користь 1100 дол. США та 12 тисяч гривень. В обґрунтування позову покликається на те, що ще з 2011 року [PERSON] позичила і не повернула покійній [PERSON] кошти в сумі 1100 дол. США та 12000 грн. [INFO] року його мати [PERSON] померла і позивач разом з батьком [PERSON] почали звертатися до відповідачки з вимогою повернути вказаний борг. В підтвердження суми боргу відповідачка написала розписку , де зобов»язувалась повернути кошти до 01.12.2014 року. Однак станом на день звернення до суду з позовом відповідач позичених коштів не повернула. Позивач, як спадкоємець після смерті позикодавця [PERSON] , має право на звернення до суду з вказаним позовом. Крім цього під час розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було встановлено і не оспорювалось сторонами те, що остання дійсно позичила гроші у покійної [PERSON] Оскільки така обставина встановлена рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 11.12.2015року , вважає, що факт укладення договору позики між покійною та відповідачкою не потребує доказування. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Додатково пояснив, що його довіритель прийняв спадщину після матері [PERSON], тому має право вимагати повернення коштів, які позичила його матір відповідачці. Просив позов задовольнити. Представники відповідачки [PERSON] та [PERSON] позову не визнали, з підстав, викладених у письмовому заперечені на позов. Зокрема представник відповідачки вказала про те, що матір позивача померла [INFO] року і він разом з батьком [PERSON] почали звертатися до відповідачки з вимогою повернути борг. Внаслідок цього відповідачка письмово написала розписку з кінцевим терміном повернення до 01.11.2014 року. Однак, написана розписка не відповідає змісту, який передбачений законом для розписки. Вказаний письмовий доказ не засвідчує факту, що [PERSON] особисто отримала від [PERSON] саме 1100 дол. США та 12 тис. грн.. Правовідносини позики дійсно існували між відповідачкою та покійною [PERSON], спадкоємцем якої є її син [PERSON]. Однак доказів того , що саме ця сума була позичена у покійної немає. Просила у позові відмовити. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх в сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно свідоцтва про смерть від 09.10.2013 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу, [PERSON] померла [INFO](а.с.5). Спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її син [PERSON] (відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2014року)(а.с.6). Як вбачається з представленої суду розписки від 11 жовтня 2014 року [PERSON] зобов'язалась віддати [PERSON], [INFO], позичені кошти в сумі 1100 дол. США та 12000 грн. до 01.11.2014 року. У випадку неповернення даних коштів погоджується на донарахування 1 % за 1 день від вказаних сум (а.с.13). Судом встановлено з пояснень сторін , що були позичені кошти [PERSON] в [PERSON]. Однак про дату укладення договору та суму позичених коштів сторонам не відомо. Доказів в підтвердження факту укладення такого договору з покійною [PERSON] на спірну суму та передачі їй вказаних коштів суду не надано. Також суду представлено розписку від 01.08.2014 року, де [PERSON] зобов'язується повернути 1100 дол. США до 20 серпня та розписку від 21.08.2014 року про те, що вона заборгувала [PERSON] 12000 грн. та 1100 дол. США (до 11.09.2014 р.). Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Суд прийшов до висновку, що на підтвердження договору позики може бути представлена розписка, але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору. Однак, сам факт існування розписки, яка не зафіксовує факт передання грошових коштів, не свідчить про факт укладення договору позики. Дослідивши у судовому засіданні оригінал розписки від 11.10.2014 року, з урахуванням вимог ст. 1046 ЦК України та висновків Верховного Суду України суд прийшов до висновку, що вказані розписки не є договором позики і не містять обов'язку [PERSON] повернути [PERSON] отримані у неї кошти. З врахуванням такого змісту розписки дійсні правовідносини між сторонами судом не встановлені, тому позовні вимоги, задоволенню не підлягають. Крім цього , такі розписки були написані відповідачкою після смерті [PERSON]

Outcome: dismissed