Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вендікаційним позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили . 08.07.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Є.В. було посвідчено договір купівлі продажу за яким його донька [PERSON] по довіреності від 07.08.2015 року за реєстровим № 384, продала його землю та домоволодіння [PERSON]. 20.07.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнир В.В. за реєстровим № 3070, було посвідчено договір купівлі продажу за яким [PERSON] перепродав його землю та домоволодіння [PERSON] Позивач вважає, що відповідач [PERSON] не є власником його майна, а спірне домоволодіння вибуло з володіння не з його волі іншим шляхом, а тому просить суд зобов'язати [PERSON] повернути належне йому домоволодіння [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що 06.08.2015 року його донька [PERSON] без його дозволу і фіктивно оформила на його ім'я довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення в якої його контактною адресою є [ADDRESS], а місце перебування : [ADDRESS]., але він ніколи в житті не був у Северодонецьку. 19.10.2015 року [PERSON] продовжуючи свої протиправні дії об'явила його в розшук через Відділ МВС Російської Федерації по м. Феодосія, та незабаром зник його паспорт. Наприкінці жовтня 2015 року [PERSON] разом зі своїм коханцем вигнали його зі спірного домоволодіння. 19.11.2015 року ним був оформлений новий паспорт замість зниклого та він переїхав жити до своєї другої доньки [PERSON] Коли він приїхав до свого домоволодіння то від ріелтора дізнався, що його будинок перепроданий [PERSON] Його донька [PERSON] ввела в оману приватного нотаріуса при оформленні договору купівлі продажу спірного майна, надавши довіреність від його імені, яку він ніколи не підписував. Про скасування довіреності від 07.08.2015 року до нотаріуса він не звертався, бо вважав це недоцільним, оскільки він звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин. Щодо реєстрації права власності за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова до Реєстраційної палати Державного реєстру речових правна нерухоме майно не звертався. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 липня 2016 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями , розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті дружини [PERSON], яка померла [INFO] (а. с. 6-7). Право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі вищезазначеного рішення [PERSON] у встановленому законом порядку не зареєстровано, про що в судовому засіданні зазначену обставину підтвердив сам позивач. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач [PERSON] у своєму позові посилається на те, що належний йму на праві власності будинок [ADDRESS] був відчужений усупереч його волі та зазначив в судовому засіданні довіреність на ім'я його доньки [PERSON] на продаж належного йому житлового будинку він не видавав, а відтак спірний будинок вибув з його володіння поза його волею. Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-619цс15 який є обов'язковим для суду відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Відповідно до довіреності від 07.08.2015 року посвідченої державним нотаріусом Креміньської державної нотаріальної контори Луганської області Дашдаміровим Е.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 384 [PERSON] [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], паспорт [NUMBER], виданий Червонозаводським РВ УМВС України в Харківській області 08 січня 2002 року уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси у тому числі продажу житлового будинку та земельної ділянки, що ; знаходяться за адресою : [ADDRESS] ; за ціну та на умовах за його (її) розсудом без будь-яких обмежень (а. с. 35). Відповідно картки платника податків, [PERSON] [INFO] присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб- платника податків - [NUMBER] (а. с. 6). Відповідно довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 02.07.1999 року № 45194 вбачається, що [PERSON] одержав ідентифікаційний номер [NUMBER] (а. с. 59). За паспортом [NUMBER] виданий Червонозаводським РВ УМВС України в Харківській області 08 січня 2002 року який діяв на час посвідчення довіреності анкетні данні зазначені [PERSON] [INFO] (а. с. 59). Тобто, ідентифікаційний номер, анкетні данні паспорту [PERSON], серія, номер та назва паспортної служби вказані в довіреності від 07.08.2015 року посвідченої державним нотаріусом Креміньської державної нотаріальної контори Луганської області Дашдаміровим Е.А. та зареєстрованої в реєстрі за № 384 повністю збігаються з ідентифікаційним номером, анкетними даними, серією, номером та назвою паспортної служби паспорту [PERSON], який діяв на час посвідчення довіреності. Крім того вищезазначена довіреність відповідає формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин, на час розгляду справи має дію, [PERSON] не скасована, позовні вимоги щодо визнання недійсною довіреності позивачем не заявлялись. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення цих вимог процесуального закону позивач [PERSON] та його представник крім особистих пояснень, доказів які б свідчили про недійсність довіреності не надав та не довів обставин на які посилається , як на підставу своїх вимог щодо фіктивності оформлення [PERSON] довідки про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України, та викрадення нею паспорту, а також відсутності його перебування у м. Северодонецьк. Із заявами , або клопотаннями щодо витребування зазначених доказів позивач та його представник до суду не звертався. Суд зазначає, що доведення позову є обов'язком позивача, відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагальності процесу, роз'яснював позивачу та його представнику їх права та обов'язки. Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до договору купівлі продажу відповідач [PERSON] набув паво власності на спірне домоволодіння - будинок [ADDRESS] - згідно договору купівлі продажу від 20.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір. В.В. за реєстраційним № 3070 (а. с. 25) та зареєстрував право власності у встановленому законом порядку про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2016 року № 63930875 (а. с. 26). Статтею 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується. Судом не встановлено і таких доказів не надано позивачем та його представником, що відповідач [PERSON] , купуючи нерухоме майно , знав або міг знати про наявність якихось перешкод для вчинення цього правочину, а тому він є добросовісним набувачем майна. З огляду на те, що судом не встановлено і таких доказів не надано позивачем та його представником, що [PERSON] не мав наміру відчужувати житловий будинок, повноваженнями щодо його відчуження [PERSON] не наділяв, що дії останньої не відповідали волі [PERSON], та що він не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку відсутності підстав для задоволення позову про витребування у добросовісного набувача [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] відповідно до ст.. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином з огляду на зазначені нормі закону відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017220060001051 за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України, щодо невстановленої особи ( а. с. 95) не можуть бути підставою для витребування майна. Суд, розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, приймаючи до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення його прав , дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, у зв'язку з чим вони задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги залишені без задоволення, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст.. 88 ЦК України.

Outcome: dismissed