Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд зобов'язати Новгородківську селищну раду Новгородківського району Кіровоградської області зняти з реєстрації та виписати відповідача [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в зв'язку з тим, що він втратив право на користування вищевказаним будинком. Свої вимоги мотивував тим, що позивач являється власником житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.07.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. У будинку позивача зареєстрований відповідач [PERSON], який одружився та з 25.08.1995 року виїхав на постійне місце проживання до м. Москва і за адресою позивача по сьогоднішній день не проживає. Виписуватись з житлового будинку позивача в добровільному порядку відповідач [PERSON] немає можливості, тому що не приїжджає до України та вже більше 22 років в будинку позивача відсутній без поважних причин. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 15.11.2018 року по справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу запропоновано подати до суду відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а позивачу надати відповідь на відзив. Сторони в судове засідання не викликалися, повідомлені про розгляд справи належним чином. Відповідач [PERSON] з відповідними заявами, клопотаннями до суду не звертався, відзив на позов до суду не надавав. Представник відповідача Новгородківська селищна рада Новгородківського району Кіровоградської області 22.11.2018 року до суду надіслала заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без їх представника та не заперечує щодо задоволення позову. Вивчивши позовну заяву, дослідивши законодавчу та нормативно-правову базу з питань, що стосуються спірних правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок, який знаходяться за адресою: [ADDRESS], є приватною власністю позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.07.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 5-6). В довідці, виданій Новгородківською селищною радою № 6565 від 14.11.2018 року значиться, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов позивача [PERSON] від 09.11.2018 року проведеного депутатом Новгородківської сільської ради [PERSON] у присутності 2-х свідків [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що в будинку прописано: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на даний час відповідач [PERSON] фактично проживає в м. Москва з 1995 року (а. с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. У відповідності до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 09.11.2018 року, відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований в будинку позивача, за адресою: [ADDRESS], але вже тривалий час фактично там не проживає, місце його проживання м. Москва. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкає у вказаному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у зареєстрованому житловому будинку понад один рік є поважними. Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, усунувши перешкоди позивачеві, як власнику, володіти користуватися та розпоряджатися своїм майном, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняттям його з реєстрації.

Outcome: approved