Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовною заявою, у якій просить визнати недійсним розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 25.03.2010р. за №6/49-10 про приватизацію квартири 120 у будинку 14 на ж/м Червоний камінь у м.Дніпропетровську; визнати свідоцтво про право власності на квартиру 120 у будинку 14 на ж/м Червоний камінь у м.Дніпропетровську недійсним в частині права власності частини квартири за відповідачами [PERSON] та [PERSON]; зняти відповідачів [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку по квартирі 120 у будинку 14 на ж/м Червоний камінь у м.Дніпропетровську. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю, посилаючись на те, що відповідачі не є членами його сімї, а відтак спірна квартира була приватизована на трьох осіб виключно у звязку з усною домовленістю між позивачем та [PERSON], згідно з якою вона в обмін на участь у приватизації зобовязалась надавати утримання позивачу, що на сьогоднішній день не виконується. Крім того позивач стверджував, що під час приватизації спірної квартири замість [PERSON] розписувалась його мати [PERSON] У судовому засіданні [PERSON], а також представник [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на правомірність приватизації спірної квартири та недоведеність позовних вимог. Інші особи, які беруть участь у справі, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, хоча про день, місце і час судового засідання повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач був квартиронаймачем квартири відповідно до ордеру від 07.01.1974р. Протягом 2006-2009 років позивач та [PERSON] проживали однією сімєю за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Бр.Трофімових, буд. 157. У 2009 році у звязку зі смертю рідних позивач залишився єдиним квартиронаймачем квартири за адресою м.Дніпропетровськ, ж/м Червоний камінь[ADDRESS]. У 2010 році з його згоди [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у квартирі за адресою м.Дніпропетровськ, ж/м Червоний камінь[ADDRESS], а в подальшому вказана квартира була приватизована та передана у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.03.2010р., виданим згідно з розпорядженням від 25.03.2010р. №6/49-10 (а.с. 11). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Звертаючись до суду з позовом про визнання приватизації квартири недійсною, позивач посилається на те, що відповідачі не є членами його сімї, а відтак спірна квартира була приватизована на трьох осіб виключно у звязку з усною домовленістю між позивачем та [PERSON], згідно з якою вона в обмін на участь у приватизації зобовязалась надавати утримання позивачу, що на сьогоднішній день не виконується. Крім того, позивач стверджував, що під час приватизації спірної квартири замість [PERSON] розписувалась його мати [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд не бере до уваги покази сусідки позивача [PERSON], яка була допитана судом у якості свідка та пояснила, що відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, оскільки вказане спростовується поясненнями орендаря кімнати у квартирі [PERSON], допитаного судом у якості свідка, згідно з якими відповідачі час від часу проживають у належній їм квартирі. Крім того, оскільки у судовому засіданні позивач підтвердив, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі та її подальша приватизація відбувалась з його згоди, пояснення сусідки позивача не можуть слугувати достатнім доказом порушення вимог законодавства та прав позивача під час приватизації відповідної квартири. При цьому усні домовленості між членами сімї щодо приватизації квартири та її подальшого використання, як і подальше їх виконання або невиконання, не впливають на правомірність відповідної приватизації. Позивачу на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України розяснювались правила ч. 1 ст. 60 ЦПК України, а також правила ч. 1 ст. 143 ЦПК України щодо права сторони звернутись до суду з клопотанням про призначення судової експертизи, проте жодних інших доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, ним не надано. З клопотанням про призначення експертизи для підтвердження факту підробки підписів [PERSON] позивач не звертався, пояснивши це відсутністю у нього коштів для оплати такої експертизи. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено порушення вимог законодавства та його прав при приватизації спірної квартири, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. За таких обставин судові витрати відповідно до ст.\~88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed