Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що 06.12.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 56,40 кв.м., житловою площею 44,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 30.06.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1821. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало проживання у ньому наступних осіб: [PERSON] , [INFO] , який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири, загальною площею 56,40 кв.м., житловою площею 44,60 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , адже на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом та просить виселити громадян: [PERSON] , [INFO] , та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 20.11.2017 року відкрито провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2019 року зазначена цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. Ухвалою суду від 25.03.2019 року прийнято справу до провадження та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 25.01.2021 року ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся своєчасно, у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток. Відзиву проти позову від відповідача до суду не надходило. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке було правонаступником всіх прав та зобов`язань Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»). 30.06.2005 року року між [PERSON] , як іпотекодавцем, з однієї сторони та ЗАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, з іншої сторони був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1121. Строк виконання основного зобов`язання 30.06.2025 року, розмір основного зобов`язання 24100,00 доларів США. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2016 року №74997346, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 30.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. та зареєстрованого у державному реєстрі під номером 1821. 20.07.2017 року АТ КБ «ПриватБанк» була надіслана відповідачу вимога про те, що протягом тридцяти днів з моменту її отримання він повинен добровільно звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] , із одночасним зняттям з реєстраційного обліку. Дана претензія направлена згідно з реєстром згрупованих поштових відправлень 24.07.2017 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.01.2021 року №242122552, власником квартири за адресою: [ADDRESS] , була [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 24.11.2004 року, а з 21.01.2005 року - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2005 року. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною третьою статті 109 ЖК УРСР визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин та є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14- 317цс18), у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 715/1764/17 (провадження № 61-11335св19), від 19 лютого 2020 року у справі № 666/2571/15-ц (провадження № 61-5626св19). Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2005 року, на підставі договору іпотеки від 30.06.2005 року вказана квартира була передана в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк», а з 06.12.2016 року власником квартири став ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] 21.01.2005 року не за кредитні кошти, проте була передана в іпотеку банку в забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором у 2005 році. У зв`язку із невиконанням взятих на себе [PERSON] зобов`язань, власником спірної квартири став банк. Банк не довів того, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти отримані на підставі кредиту, що забезпечений іпотекою. Враховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що [PERSON] на час укладення договору іпотеки від 30.06.2005 року вже був власником предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] , тобто вона була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР унеможливлює виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed