Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить: визнати за ним, [PERSON], право особистої приватної власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Мелітопольською державною нотаріальною контрою Запорізької області від 02 липня 1990 року, зареєстровано в реєстрі за №2-2556; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому приміщенні будинку [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначив, що у 1980 році він з відповідачем зареєстрували шлюб, який у 2002 році було розірвано. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Мелітопольською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 02 липня 1990 року, зареєстровано в реєстрі за №2-2556, йому належить 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS]. Інша 1/3 частина вказаного будинку належить третім особам у рівних частках кожному по 1/12 частині. Вказані 2/3 частини будинку він придбав у період шлюбу з відповідачем за свої особисті кошти у розмірі 5000 рублів, отримані ним у подарунок від родичів. Його дружина, відповідач по справі, знала про джерело коштів на придбання будинку, погоджувалась з цим і ніколи не заперечувала проти вказаного. Саме тому, при розірванні шлюбу у 2002 році вона не ставила питання про поділ майна подружжя, оскільки не претендувала на вказаний житловий будинок як на об'єкт спільної власності подружжя. На теперішній час він бажає подарувати його будинок своїй донці, яка народилася від шлюбу з відповідачем. Звернувшись до приватного нотаріуса він дізнався про те, що оскільки юридично правовий режим вказаного майна: спільне сумісне майно подружжя, то в таких випадках необхідно або надати згоду подружжя на оформлення угоди відчуження, або встановити судом факт належності власнику майна на праві особистої приватної власності. Визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Однак відповідач не надає йому нотаріально посвідчену згоду на відчуження вказаної частини житлового будинку, а також не бажає знятись з реєстрації у вказаному будинку, чим перешкоджає його волевиявленню та розпорядженню. Вищевикладені обставини стали підставою звернення з даним позовом до суду. Сторони у судове засідання не з'явилися. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. До суду засобами електронного зв'язку - [INFO] надходили заяви іменовані від [PERSON] про визнання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Вказаними заявами також повідомлялось, що [PERSON] мешкає в Італії. При цьому кореспонденція по даній справі направлялась за місцем реєстрації відповідача [PERSON], яка поверталась до суду в зв'язку з відміткою «відсутній вдома». Враховуючи те, що вказані заяви викликають сумніви у їх приналежності відповідачу, судом були здійсненні судові виклики відповідача шляхом направлення їх на адресу реєстрації відповідача та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що розумінні ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням. Однак, відповідач у судове засідання не з'явилась, не повідомила суд про причини неявки, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за її відсутності, а також відзив на позов від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Треті особи про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. При цьому, неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). За вимогами ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з копії паспорта громадянина України, виданого Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області, 03 квітня 1980 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який у 10 січня 2002 році було розірвано /а.с.6-7/. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Мелітопольською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 02 липня 1990 року, зареєстровано в реєстрі за №2-2556, позивачу належить 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS]. Інша 1/3 частина вказаного будинку [ADDRESS] належить третім особам у рівних частках кожному по 1/12 частині - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі рішення Мелітопольського міського народного суду Запорізької області від 18 червня 1990 року /а.с.13,14, 17,18/. Вказані 2/3 частини будинку позивач придбав у період шлюбу з відповідачем за свої особисті кошти, отримані ним у подарунок від родичів. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд, враховуючи, що спірне майно придбано позивачем на кошти, які подарували йому його родичі, проте в період офіційного шлюбу, при цьому в судовому засіданні не було встановлено протилежного, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позов в частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], яка належить на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Мелітопольською державною нотаріальною контрою Запорізької області від 02 липня 1990 року, зареєстровано в реєстрі за №2-2556, підлягає задоволенню. Згідно довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №4262 від 27 липня 2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.22/. Вказана обставина також підтверджується копією домової книги /а.с.15,16/. Згідно довідки голови квартального комітету № 33 від 12 липня 2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але з 2002 року за місцем реєстрації не проживає /а.с.9/. Відповідач на даний час лише прописана (зареєстрована) за вищевказаною адресою, хоча фактично з 2002 року у будинку не проживає та не з'являється, однак в добровільному порядку, шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації, з реєстраційного обліку не знімається, така реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному користуванні належним йому нерухомим майном. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідач за вказаною адресою не проживає більше одного року. Тому суд вважає необхідним визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком №10 по вул. Олександра Тишлера в м. Мелітополі Запорізької області. Таким чином,

Outcome: approved