Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за борговими розписками від 01.01.2020 та від 03.02.2020 у сумі 425 000 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 4 250 грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем були укладені договори позики на загальну суму 425 000 грн. На підтвердження укладених договорів позики відповідач надав власноручні складені ним розписки. Так, 01.01.2020 відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 75 000 грн. Строк повернення грошових коштів, відповідно до боргової розписки до 01.03.2020. Згодом, відповідач знов позичив грошові кошти у позивача на суму 350 000 грн. Строк повернення грошових коштів відповідно до боргової розписки від 03.02.2020 був встановлений наступним чином: частину позики у сумі 150 000 грн відповідач зобов`язався повернути позивачеві до 13.02.2020, іншу частину коштів у сумі 250 000 грн до 17.02.2020. Проте, відповідач умови договору не виконав, позику не повернув, внаслідок чого позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 30.04.2020 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.31). У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю, не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. Будучи повідомленим у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, відповідач до суду не з`явився. Правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову не скористався. Ухвалу про заочний розгляд справи постановлено у судовому засіданні у відповідності до вимог ст. 281 ЦПК України. Дослідивши приєднані до справи матеріали, судом встановлено, що 01.01.2020 та 03.02.2020 сторони уклали договори позики, відповідно до умов яких [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 425 000 грн. Як убачається із боргової розписки від 01.01.2020 [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 75 000 грн, що зобов`язався повернути в строк до 01.03.2020 року (а.с.9). Зі змісту боргової розписки від 03.02.2020 [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 350 000 грн, що зобов`язався повернути частинами, а саме: грошові кошти у сумі 150 000 грн до 13.02.2020, іншу частину коштів у сумі 250 000 грн до 17.02.2020. (а.с.10). Відповідно до положень ч. 1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно норм ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Верховний Суд у своїй постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Отже, наявні боргові розписки від 01.01.2020 та 03.02.2020, які написані власноруч [PERSON] , підтверджують факт укладення між позивачем та відповідачем договорів позики, оскільки у них зазначені факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику із зазначенням строку їх повернення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики. Судом встановлено, що права позивача відповідачем порушені, оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе, відповідно до договору позики і заборгованість за борговими розписками від 01.01.2020 та 03.02.2020 відповідачем добровільно не сплачується, доказів сплати частини суми боргу відповідачем не надано, суддя вважає за необхідне стягнути з відповідача суму заборгованості примусово. Питання про судові витрати вирішено судом згідно норм ст.141 ЦПК України, відповідно до якої витрати позивача на оплату судового збору, які документально підтверджені (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved