Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом і просить суд стягнути з відповідачки на його користь 4836 грн. заборгованості по договору позики від 01.10.2011 року, з яких 4000 основного боргу та 836 грн. заборгованості по відсотках та інфляційні втрати. Позивач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, проте надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце розгляду справи належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, проте надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 01 жовтня 2011 року між сторонами по справі фактично було укладено договір позики згідно з яким позивач передав відповідачці гроші в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень, а відповідачка підписала розписку, про те, що позичила у позивача 4000 (чотири тисячі) гривень до 01 квітня 2012 року. Проте, не зважаючи на те, що позивач звертався до відповідачки з вимогами по питанню повернення суми боргу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, вказана сума грошей йому до вказаної в розписці дати так і не була повернута. А тому позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики від 01.10.2011 року в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень, а також 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати, що становить суму 836 грн. Указані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні: розписки відповідача від 01.10.2011 року, з якої видно, що відповідачка позичила у позивача 4000 (чотири тисячі) гривень, які зобов'язалася повернути до 01.04.2012 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON], взяла в борг у [PERSON] 4000 (чотири тисячі) грн. та зобов'язалась повернути вказану суму до 01 квітня 2012 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved