Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово уточнював, і в остаточній редакції просив суд його вселити в кімнату [ADDRESS]; зобов'язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні квартирою; стягнути на його користь матеріальну шкоду (упущену вигоду) в сумі 14 400 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову посилався на те, що йому на підставі права власності належить 24/100 квартири [ADDRESS]. В даний момент в спірній квартирі мешкають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зазначив, що відповідачами чиняться перешкоди в користуванні квартирою: змінено замки на вхідних дверях, провокуються конфлікті ситуації при спробах представника позивача проникнути до квартири, у зв'язку з чим останній звертався до органів міліції. Пояснив, що згідно фактично встановленому порядку користування між сторонами, йому належить саме кімната [ADDRESS], однак заперечував наявність нотаріально посвідченої угоди чи судового рішення щодо встановлення порядку користування між ним та відповідачами. Також зазначив, що укладав договори про надання в оренду кімнати [ADDRESS], однак через перешкоди відповідачів орандарі не змогли вселитися у спірне приміщення, у зв'язку з чим позивач поніс упущену вигоду в загальному розмірі 14 400 грн. У зв'язку з вищевказаними порушеннями його прав [PERSON] зазначає про спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінює в 5 000 грн. та просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Позивач та його представники в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. При цьому [PERSON] пояснив суду, що з 2007р. він постійно проживає в Російській Федерації, наміру проживати в спірній квартирі не мав, однак бажав здавати її в оренду іншим особам; такі свої наміри з відповідачами не погоджував, а лише ставив їх перед фактом про укладення договорів оренди на кімнату [ADDRESS]. Також зазначив, що після 2010р. не звертався до правоохоронних органів зі скаргами на чинення йому перешкод в користуванні спірною квартирою, оскільки в подальшому вважав це недоцільнимі вирішив врегулювати спір в судовому порядку, у зв'язку з чим і звернувся з вищевказаним позовом. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка представник позивача [PERSON] дав суду аналогічні пояснення та, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, під присягою підтвердив, що [PERSON] не мав наміру вселятися до спірної квартири, а лише хотів здавати її в оренду та отримувати від цього прибуток. Також підтвердив той факт, що з відповідачами не погоджувалася можливість укладання [PERSON] договору оренди на кімнату [ADDRESS], а лише доводилося їм до відома про наявність таких договорів. При цьому [PERSON] пояснив, що відповідачі пускали його як представника позивача до квартири в якості гостя, однак заперечували проти його [[PERSON]] заселення та заселення інших осіб. Відповідач [PERSON] та його представник, проти позову заперечували, зазначаючи, що перешкоди в користуванні квартирою не чиняться, вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди є безпідставними. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надавши заяву про розгляд справи в їх відсутності, проти позову заперечували. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. При цьому, відповідно до глави 3 ЦК України та ст. 59-61 ЦПК України, захистові підлягають тільки порушенні, невизнані або оспорюванні цивільні, в тому числі і житлові, права. Кожна із сторін зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено і визнано сторонами, що [PERSON] на праві сумісної власності належить 24/100 квартири [ADDRESS]., - на підставі договору дарування від 26.10.2005р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО (а.с.5, 6, 54-55) Також сторонами визнано, що в спірній квартирі проживає співвласник [PERSON], якому належить 20/100 частин вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності р.№9-97-90814-Ц2 від 31.07.1997р., з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] (а.с.54-55) В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідачі чинять перешкоди йому в користуванні вищевказаною квартирою, оскільки ними замінено замки у вхідних дверях і доступу до квартири він не має. Відповідач факт чинення перешкод не визнав і зазначив, що готовий на першу вимогу позивача надати останньому ключі від спірної квартири, оскільки особисто [PERSON] з такою вимогою до нього звертається вперше. З метою дотримання принципу змагальності, судом було оголошено перерву для надання сторонами доказів в підтвердження обставин, на які вони посилаються, після закінчення якої позивач заявив, що йому був переданий ключ від вхідних дверей спірної квартири, однак під час огляду кімнати [ADDRESS] він виявив, що в ній знаходяться особисті речі відповідачів, що, на його думку, є перешкодою для вселення. На інші перешкоди користування квартирою, ніж відсутність вільної від речей відповідачів кімнати, позивач не посилався. Відповідач [PERSON] не заперечував, що в кімнаті [ADDRESS] знаходяться особисті речі його родини, оскільки позивач раніше не виявляв бажання до вселення, однак зазначив, що готовий в найближчий час її звільнити. За клопотанням представника позивача в підтвердження зазначених обставин судом був допитаний у якості свідка [PERSON], який під присягою та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, надав суду пояснення, аналогічні поясненням позивача про те, що перешкоди в користування спірною квартирою полягають саме в відмові відповідачів вселяти до кімнати [ADDRESS] вказаної квартири орендарів. Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З метою реалізації принципу змагальності судом неодноразово роз'яснювалось особам, які беруть участь у справі, положення ст..10 ЦПК України, їхправа та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Разом з тим, позивачем так і не було доведено суду факту порушення його права відповідачами по справі, оскільки, суду не надано доказів чинення позивачу перешкод в користуванні спірною квартирою. Як встановлено судом, відповідачі визнають і не оспорюють право позивача на користування спірною квартирою, не перешкоджали і не перешкоджають його проживанню в ній. Той же не поселяється в житло з власної волі, оскільки проживає в іншому місці. Іншого допустимими доказами позивачем не доведено. Так, суду надана заява [PERSON] до Червонозаводського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 11.04.2010р. про усунення перешкод для вселення йому та його представнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.9) Разом з тим, постановою ДІМ СДІМ Червонозаводського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 17.04.2010р. відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON], оскільки порушення громадського порядку не було встановлено. З вказаної постанови також не вбачається встановлення факту чинення перешкод з боку [PERSON] чи членів його родини до вселення [PERSON] до спірної квартири (а.с.10) Будь-яких інших доказів на підтвердження посилань позивача щодо вчинення перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачами належною йому частиною квартири суду не надано. Сам лише факт знаходження в квартирі особистих речей відповідачів та відсутність вільної кімнати не порушують права позивача на користування належною йому власністю, з урахуванням пояснень [PERSON] про відсутність наміру вселення, а лише бажання укласти договір найму з іншими особами. При цьому 18.02.2013 в судовому засіданні позивачем наданий суду акт приймання ним ключів від спірної квартири, в якому зазначено про зобов'язання [PERSON] звільнити кімнату [ADDRESS] та не чинити перешкоди до його вселення до спірної квартири (а.с.68) Крім того, суд враховує, що позивачу належить ідеальна частка у спільній власності. Частка в майні юридично не виділена, а тому підстави для його вселення саме в кімнату [ADDRESS] спірної квартири відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо вселення до кімнати [ADDRESS], зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю. Суд також не вбачає законних підстав в частині задоволення позову про стягнення упущеної вигоди, виходячи з наступного. Сторонами в судовому засіданні також було визнано, що порядок користування спірною квартирою встановлений лише фактично, згідно якого в користуванні позивача знаходиться кімната [ADDRESS], а в користуванні відповідачів - кімнати № 2, 3, 5. Кімнати № 1, 4 (коридор), 7 (туалет), 8 (кухня) - є кімнатами загального користування. Виділ долі кожного з співвласників з майна, що знаходиться в сумісній власності, відповідно до ст..364 ЦК України не проведений, порядок користування юридично не визначений. Вказані обставини також сторонами визнані. Відповідно до ст..317 ЦК України зміст права власності становлять право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В обґрунтування спричиненої шкоди позивачем наданий договір найму квартири [ADDRESS] від 03.11.2011р., предметом якого є квартира в цілому. Разом з тим, судом встановлено і визнано сторонами, що позивачу належить лише 24/100 частин вказаної квартири, а тому користування квартирою в цілому належись співвласникам сумісно. Цивільним законодавством не передбаченого самостійного права співвласника на користування житлом, яке перебуває у спільній власності, оскільки це право здійснюється всіма співвласниками спільно, за взаємною згодою. Таке обмеження викликано тим, що особа, яка вселяється в житло в якості наймача, набуває рівне з іншими співвласниками право користування жилим приміщенням, у тому числі приміщеннями загального користування. Разом з тим, сторонами в судовому засіданні було визнано, що [PERSON] не погоджувалося питання з [PERSON] (іншим співвласником спірної квартири) щодо визначення користування спірною квартирою чи її частиною шляхом передання її в оренду. Таким чином, досягнення згоди між співвласниками стосовно користування спірною квартирою шляхом укладення договору найму з іншими особами суду не було доведено. Крім того, відповідно до вимог ст..63 ЖК УРСР не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). При цьому кімната [ADDRESS], про здавання в оренду якої зазначав позивач, згідно даних технічного паспорту складає 13,4 кв.м. (а.с.7-8), тоді як встановлена ст..47 ЖК УРСР норма жилої площі на одну особу встановлена в розмірі 13,65 кв.м., та пов'язана з кімнатами №1,4 спільним входом, що відповідно до ст..63 ЖК УРСР також унеможливлює передання її за договором найму. Крім того, в договорі найму квартири від 19.03.2010р., який наданий позивачем в обґрунтування упущеної вигоди, предметом договору зазначена квартира [ADDRESS], тоді як предметом даного спору є квартира [ADDRESS]. Що стосується вимоги позивача щодо відшкодування йому спричиненої моральної шкоди, то судом вони також вважаються недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed