Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 20.09.2011 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді токаря шостого розряду СМУ. Наказом №37-к від 10.05.2016 року був звільнений за власним бажанням, в звязку із виходом на пенсію. При звільнені йому було видано трудову книжку, але не проведено розрахунки по заробітній платі за останні два роки роботи, з червня 2014 року по травень 2016 року. Розмір не виплаченої заробітної плати становить 37494 грн. 76 коп. Також при звільнені йому не було виплачено компенсацію за не використану відпустку. Відмову у виплаті коштів відповідач обґрунтовував відсутністю коштів. За вказаних обставин, посилаючись в обґрунтування правових підстав на норми КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 37494 грн. 76 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 8271 грн. 36 коп., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 3522 грн. 40 коп., компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 1500 грн., а всього стягнути 50788 грн. 52 коп. Крім того, посилаючись на те, що відповідач своїми неправомірними та тривалими діями спричинив йому моральну шкоду шляхом порушення його права на отримання своєчасної заробітної плати та нездійсненням розрахунків при звільненні, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, тримання його в постійній нервовій та психологічній напрузі, що призвело до постійних стресів та душевних страждань, позивач просив стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 15000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній. Відповідач на неодноразові виклики, явку свого представника до суду не забезпечив. Враховуючи повторну неявку представника відповідача в судове засідання та з огляду на положення ст.ст.169,224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи за відсутності представника відповідача в заочному порядку та на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з копії трудової книжки позивача, що останній перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді токаря шостого розряду СМУ. Наказом №37-к від 10.05.2016 року [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, в звязку із виходом на пенсію. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується . Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно наданої позивачем довідки, виданої відповідачем 09.08.2016 року, за період з червня 2014 року по травень 2016 року заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 37494 грн. 76 коп. Доказів щодо виплати позивачу вказаної заборгованості по заробітній платі на момент розгляду справи судом відповідачем у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України суду не представлено. А тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по травень 2016 року в сумі 37494 грн. 76 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд враховує, що здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.7 розділу IV Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів щодо розміру його заробітку за відповідні періоди, кількості днів невикористаної відпустки, за наявності яких суд мав би можливість провести розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку відповідно до вимог зазначеного вище Порядку. Надана позивачем довідка не містить даних щодо нарахованої позивачу заробітної плати у відповідні місяці в період з червня 2014 року по травень 2016 року, а лише інформацію про невиплачені суми заробітної плати. А представлені копії розрахункових листів не відповідають періоду нарахування, що підлягає застосуванню при проведенні розрахунку відповідного до вимог Порядку. В судовому засіданні позивачу судом розяснювались положення ст.11 ЦПК України та пропонувалось виріши-ти питання щодо надання доказів в обґрунтування заявлених вимог, а також право на подачу відповідних клопотань про витребування доказів. Проте, позивач вказаним правом не скористався та просив розглянути справу на підставі наявних в справі доказів. В звязку з цим, в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 8271 грн. 36 коп. та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 1500 грн. позивачу слід відмовити за необґрунтованістю та не підтвердженням вказаних вимог належними доказами. В частині заявлених вимог про стягнення інфляційних витрат в сумі 3522 грн. 40 коп. суд керується положеннями ст.95 КЗпП України, ст.34 Закону України «Про оплату праці» та «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого Постановою КМУ №159 від 21.02.2001 року, а також індексами інфляції споживчих цін, встановленими Державною службою статистики України у відповідні періоди, які в силу ч.2 ст.61 ЦПК України визнаються судом загальновідомими та такими, що не потребують доказуванню. Так, з урахуванням суми боргу по заробітній платі за період з червня 2014 року по травень 2016 року інфляційне збільшення боргу становить 26381 грн. 75 коп., за формулою: 37494,75 (сума боргу) х індекс інфляції (індекс споживчих, що обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається) : 100%. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат в сумі 3522 грн. 40 коп., розглядаючи справу у відповідності до ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, в звязку з нездійсненням своєчасної оплати його праці, не проведенням виплати належних останньому сум при звільненні, позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях через порушення його трудових прав, додатковому емоційному навантаженні та необхідності витрачати додатковий час з метою відновлення порушених прав, прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, в звязку з поставленням в скрутне матеріальне становище через невиплату заробітної плати, що викликало незручності у повсякденному житті. Враховуючи вказані обставини, ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. за задоволену вимогу майнового характеру (стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням інфляційних витрат) та немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди). Згідно ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial