Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому посилався на те, що 19.11.2011 року на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська було видано виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] в розмірі ј частини з доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначений виконавчий лист було пред`явлено для примусового виконання до Державної виконавчої служби Царичанського управління юстиції Дніпропетровської області, за його фактичним місцем реєстрації на момент винесення судового рішення: Дніпропетровська область, Царичанський район, смт.Царичанка, вул.Театральна,6, де відкрито виконавче провадження №30772853. 15.12.2011 року на адресу виконавчої служби невідомо ким від його імені було подано заяву від 09.12.2011 року, згідно якої він начебто повідомляв про зміну свого місця проживання на [ADDRESS] . Також в заяві було вказано, що з 01.11.2010 року він не працює, просить здійснити розрахунок заборгованості по аліментам та направити виконавчий лист до виконавчої служби за фактичним місцем проживання. Проте, вказану заяву він не подавав та фактично до 26.09.2019 року проживав за адресою: [ADDRESS] , після чого вибув на нове місце проживання по [ADDRESS] . В грудні 2011 року державним виконавцем Державної виконавчої служби Царичанського управління юстиції Дніпропетровської області було складено акт, яким встановлено, шо він проживає по [ADDRESS] , що відноситься до зони діяльності Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та 19.12.2011 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 12.01.2012 року державним виконавцем Кіровського ВДВС було відкрито виконавче провадження №30772853. Також 12.01.2012 року державним виконавцем було зроблено запит щодо його (позивача) зареєстрованого місця проживання та отримано інформацію, якою підтверджено факт реєстрації за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з цим, у відповідності до ч.1 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час) державний виконавець був зобов`язаний закінчити виконавче провадження та передати його на виконання до Державної виконавчої служби Царичанського району. 26.01.2012 року на адресу Кіровського ВДВС повернулось направлено йому повідомлення за адресою: [ADDRESS] , з відміткою «не проживает». Згідно наказів Міністерства юстиції України №2962/5 від 12.10.2016 року та №3407/5 від 29.11.2016 року Кіровський ВДВС було перейменовано на Центральний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 18.07.2017 року Центральним ВДВС до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська було подане подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яке ухвалою суду від 18.07.2017 року було залишено без задоволення. 22.03.2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС було винесено постанови про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про тимчасове обмеження у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Він не отримував жодних повідомлень та викликів, винесені в рамках виконавчого провадженні постанови йому не направлялись. Також позивач зазначив, що ним було заплановано відпочинок із родиною за кордоном, в зв`язку з чим 20.10.2019 року укладено відповідний договір про надання туристичних послуг із турагентом - ФОП [PERSON] , за яким сплачено кошти в сумі 53000 грн. 09.11.2019 року при перетинанні державного кордону України йому було відмовлено в перетині, підставою для чого стала наявність в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська та виконавчого провадження №30772853. Таким чином, він не зміг перетнути державний кордон та на відпочинок поїхали його рідні. 12.11.2019 року стягувачем [PERSON] до Центрального ВДВС було подано заяву, в якій зазначено, що вона щомісячно, систематично та у повному обсязі отримувала від нього аліменти, претензій не має та просила повернути виконавчий лист без подальшого виконання. В зв`язку з цим, 12.11.2019 року державним виконавцем Центрального ВДВС було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Таким чином, внаслідок незаконної постанови державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, незаконність якої полягає у відсутності відомостей про обізнаність боржника про наявність відкритого виконавчого провадження, нероз`яснені обов`язків, неотриманні будь-яких викликів та повідомлень; неповноти вчинення виконавчих дій щодо направлення всіх листів за адресою., де він ніколи не проживав; відсутності доказів ухилення від виконання зобов`язань, йому було завдано матеріальну шкоду в сумі 17666 грн. 67 коп., що становить 1/3 частину від вартості оплачених послуг за трьох осіб згідно договору про туристичне обслуговування. Крім того, діями відповідача йому було спричинено моральні страждання, оскільки він не зміг вилетіти на довгоочикуваний відпочинок з сім?єю, був змушений повертатись із м.Запоріжжя, витрачати час на з`ясування всіх обставин, зняття заборон, перебуваючи в постійному стресовому стані, що призвело до погіршення сну, запаморочення, дратливості, переживань за родину, які були самі в іншій країні, без захисту та опори. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з Держави в особі Центрального ВДВС матеріальну шкоду в сумі 17666 грн. 67 коп. та моральну шкоду в сумі 20000 грн., шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що державною виконавчою службою Царичанського управління юстиції виконавче провадження було закінчено в зв`язку із подачею боржником [PERSON] заяви про зміну свого місця проживання та направлення виконавчого листа для виконання до виконавчої служби за місцем проживання по [ADDRESS] , що відноситься до території Центрального (Кіровського) району. 12.01.2012 року державним виконавцем Центрального ВДВС було відкрито виконавче провадження №30772853. Всі копії постанов, які виносились державним виконавцем відділу, були направлені сторонам відповідно до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». Також представник відповідача посилався на те, що про сплату боржником аліментів ані стягувач, ані боржник виконавчу службу не повідомляли та відповідних доказів не надавали. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у Державній виконавчій службі Царичанського управління юстиції Дніпропетровської області на виконанні перебував виконавчий лист, виданий 19.10.2011 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська на виконання рішення цього суду у цивільній справі №2-3910/2009 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини в розмірі ј частини з доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. 15.12.2011 року до вказаного відділу надійшла заява від 09.12.2011 року, подана та підписана від імені боржника [PERSON] , в якій останній відповідно до п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» просив направити виконавчий лист для виконання за місцем свого проживання в [ADDRESS] . 19.12.2011 року державним виконавцем Державної виконавчої служби Царичанського управління юстиції Дніпропетровської області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». 12.01.2012 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (на теперішній час - Центральний відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Схілного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), було відкрито виконавче провадження №30772853 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 19.10.2011 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська на виконання рішення цього суду у цивільній справі №2-3910/2009. 22.03.2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС було винесено постанови про тимчасове обмеження боржника [PERSON] у праві виїзду за межі України; про тимчасове обмеження у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. 29.10.2019 року між ТОВ «ДЖОІН АП!» в особі турагента ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання туристичних послуг на період з 10.11.2019 року по 17.11.2019 року трьом особам - позивачу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до умов договору позивачем було сплачено вартість туристичних послуг в сумі 53000 грн. В день відльоту 09.11.2019 року позивачу при перетинанні державного кордону України було відмовлено в перетині, підставою для чого згідно відповідного рішення від 09.11.2019 року зазначено наявність в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про тимчасове обмеження у праві виїзду [PERSON] за межі України на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська та виконавчого провадження №30772853. 12.11.2019 року стягувачем [PERSON] до Центрального ВДВС було подано заяву, в якій зазначено, що вона щомісячно, систематично та у повному обсязі, відповідно до виконавчого документа, отримувала від боржника аліменти. Претензії з приводу сплати аліментів на 01.11.2019 року відсутні. В зв`язку з цим, просила на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий лист без подальшого виконання. Постановою державного виконавця від 12.11.2019 року на підставі вказаної вище заяви стягувача виконавчий лист було повернуто останньому на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Частиною 1 ст.1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За положенням ст.1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Посилаючись на те, що заява від 09.12.2011 року, що була подана 15.12.2011 року до Державної виконавчої служби Царичанського управління юстиції Дніпропетровської області з повідомленням про зміну місця фактичного проживання та передачу виконавчого листа за місцем такого проживання, ним не підписувалась та не подавалась, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, що виконаний в заяві підпис від імені позивача, йому не належить. Клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи стороною позивача під час розгляду справи не заявлялось. В своєму позові позивач також посилався на те, що копії постанов, повідомлення та виклики на його адресу державним виконавцем не направлялись. Представник відповідача вказані обставини заперечував, зазначивши, що всі постанови та повідомлення направлялись боржнику в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ст.28 вказаного Закону. Разом з тим, у відповідності до вимог ст.ст.12,81, ЦПК України доказів на підтвердження викладених обставин суду не представив, клопотань про витребування матеріалів виконавчого провадження, дослідивши які суд мав би можливість перевірити вказані обставини, не заявляв. В той час, як суд з власної ініціативи не може збирати докази, а відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України саме на сторони по справі покладено обов`язок доказування обставини, які мають значення для справи і на які сторони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Посилаючись на неправомірність прийнятих державними виконавцями рішень про закінчення виконавчого провадження Державною виконавчою службою Царичанського управління юстиції Дніпропетровської області, відкриття виконавчого провадження та здійснення виконавчих дій Центральним ВДВС, на незаконність постанов про встановлення тимчасових обмежень, позивач відповідні дії та рішення державних виконавців у передбаченому законом порядку не оскаржував, їх дії протиправними у встановленому законом порядку судом не визнавалась. Не заявлялось відповідних вимог позивачем і у поданому по даній справі позові. Заявивши вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Держави в особі Центрального ВДВС, шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України, позивач разом з тим в поданому позові не залучив співвідповідачем відповідний територіальний орган Державної казначейської служби України та не заявляв відповідних клопотань в порядку ст.51 ЦПК України під час розгляду справи. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю, недоведеністю належними доказами та пред`явлення не до всіх належних відповідачів. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed