Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Одеської міської рада, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання права власності, по котрому просив суд визнати за позивачем, право власності на самочинно збільшену площу квартири за рахунок сходової клітини, а саме 3,5 кв.м., які складаються з: приміщення кухні № 3 площею 2,9 кв.м., приміщення комори № 4 площею 1,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання вимог ст. 9 ЖК України, 30 листопада 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому ОМР Ради народних депутатів, позивачу видано розпорядження органу приватизації № 72159 відповідно до якого [PERSON] , надано квартиру за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,8 відновною вартістю 609000 крб. 30 листопада 1995 року правлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів [PERSON] видано свідоцтво на право власності на житло, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . 19 серпня 1995 року [PERSON] Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації виданий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , відповідно до цього технічного паспорту загальна площа квартири складає 34.8 кв.м. 11 січня 2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради [PERSON] виданий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , відповідно до цього технічного паспорту загальна площа квартири складає 38,3 кв.м. У технічному паспорті від 11.01.2018 року відображаються проведені будівельні роботи, а саме : Влаштування коридору (приміщення № 1а) площею 3,1 м. кв. у житловій кімнат (приміщення № 1); Влаштування санвузла (приміщення № 1-6) площею 2,0 м.кв. у житловій кімнаті кухні площею 2,9 м.кв. (приміщення № 3) за рахунок сходової клітини; Влаштування комори (приміщення № 4) площею 1,9 м.кв. за рахунок сходової клітини. Відповідно до технічного паспорту інвентаризації нерухомого майна від 19.08.1995 року дані будівельні роботи були виконані до 1995 року. Тобто площу квартири було збільшено на 3,5 кв.м. до 1995 року без дозволу на реконструкцію. В технічному паспорті, що подавався на приватизацію були вже зазначені ці приміщення у зв`язку із тим, що Позивачу було збільшено площу та видано ордер № 6321 від 16 грудня 1983 року на другу кімнату і на даний час за документами це самостійна квартира а не комунальна. Але нажаль документи, за якими житлово-експлуатаційна організація здійснила реконструкцію квартири для того, щоб вона стала самостійною квартирою. Ці дії були вчинені ще до приватизації - втрачено. На даний час обслуговуюча організація - КП «ЖКС «Портофранківський» обслуговує будинок та не володіє інформацією щодо проведення реконструкцій в будинку [ADDRESS] . 15.03.2018 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради [PERSON] виписаний припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. В даному приписі Управління вимагає: усунути виявленні порушення шляхом введення в установленому порядку реконструйованого об`єкту до експлуатації. 14 червня 2019 року адвокатом [PERSON] до Управління був поданий адвокатський запит в якому адвокат просила надати відповідь про можливість проведення реконструкції, згідно припису від 15.03.2018 року. 24.06.2019 року Управлінням була надана відповідь на даний адвокатський запит, в даній відповіді Управління зазначає, що [PERSON] зобов`язаний усунути виявленні порушення вимог містобудівного законодавства шляхом введення реконструйованого об`єкта до експлуатації або приведення самочинно реконструйованого об`єкта відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.11.1995 року. Згідно відповіді управління від 24.06.19 року зазначається, що відповідно до вимог припису Управління від 15.03.2018 року [PERSON] зобов`язаний усунути виявлені порушення вимог містобудівного законодавства шляхом введення реконструйованого об`єкта до експлуатації або приведення самочинно реконструйованого об`єкта у відповідність до свідоцтва про право власності на житло від 30.11.1995 року, а отже на даний час у Позивача наявний спір, тому він звертається з даним позовом до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 05 березня 2020 року. У підготовче засідання 05 березня 2020 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Третя особа до суду не з`явилась, про дату та час слухання справи сповіщалась належним чином. Судом роз`яснено учасникам справи права. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. У підготовчому засіданні проголошено перерву на 14 квітня 2020 року. 14 квітня 2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення слуханням справи. 14 квітня 2020 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення слуханням справи. У підготовче засідання 14 квітня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились. Підготовче засідання відкладене на 21 травня 2020 року. 21 травня 2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення слуханням справи. У підготовче засідання 21 травня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились. Підготовче засідання відкладене на 25 червня 2020 року. 25 червня 2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення слуханням справи. У підготовче засідання 25 червня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились. Підготовче засідання відкладене на 30 липня 2020 року. У підготовче засідання 30 липня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач та третя особа до суду не з`явилась, про дату та час слухання справи сповіщалась належним чином. Судом протокольно, без видалення до нарадчої кімнати, підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 листопада 2020 року. У судове засідання 11 листопада 2020 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав. Суд, з урахуванням чергової неявки відповідача та третьої особи, котрі належним чином у встановленому законом порядку сповіщались про дату та час слухання справи, прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської рада, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання права власності задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 30 листопада 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому ОМР Ради народних депутатів, позивачу видано розпорядження органу приватизації № 72159 відповідно до якого [PERSON] , надано квартиру за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,8 відновною вартістю 609000 крб. 30 листопада 1995 року правлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів [PERSON] видано свідоцтво на право власності на житло, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . 19 серпня 1995 року [PERSON] Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації виданий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , відповідно до цього технічного паспорту загальна площа квартири складає 34.8 кв.м. 11 січня 2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради [PERSON] виданий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , відповідно до цього технічного паспорту загальна площа квартири складає 38,3 кв.м. У технічному паспорті від 11.01.2018 року відображаються проведені будівельні роботи, а саме : Влаштування коридору (приміщення № 1а) площею 3,1 м. кв. у житловій кімнат (приміщення № 1); Влаштування санвузла (приміщення № 1-6) площею 2,0 м.кв. у житловій кімнаті кухні площею 2,9 м.кв. (приміщення № 3) за рахунок сходової клітини; Влаштування комори (приміщення № 4) площею 1,9 м.кв. за рахунок сходової клітини. Позивач посилається на той факт, що відповідно до технічного паспорту інвентаризації нерухомого майна від 19.08.1995 року дані будівельні роботи були виконані до 1995 року. Тобто площу квартири було збільшено на 3,5 кв.м. до 1995 року без дозволу на реконструкцію. В технічному паспорті, що подавався на приватизацію були вже зазначені ці приміщення у зв`язку із тим, що Позивачу було збільшено площу та видано ордер № 6321 від 16 грудня 1983 року на другу кімнату і на даний час за документами це самостійна квартира а не комунальна, однак документи, за якими житлово-експлуатаційна організація здійснила реконструкцію квартири для того, щоб вона стала самостійною квартирою. Ці дії були вчинені ще до приватизації втрачено, однак на підтвердження зазначеного позивачем не додано належних та допустимих доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», процедура проектування та будівництва об`єктів передбачає здійснення власниками або користувачами земельних ділянок у отримання вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів та реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Частиною 9. ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою оформлення права власності на нього. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Натомість, позивачем не надано підтвердження звернення до реєстраційної служби з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі зареєстрованої декларації. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотними порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 375, ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб та за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Крім того, суд звертає увагу на те, що положення ч. 5 ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до ч. 3 ст. 357 УК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своєї позовної заяви, а наведені твердження з приводу надання згоди та втрати доказів реєстрації переобладнаного приміщення, не знаходять свого підтвердження матеріалами справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed