Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду 18 червня 2014 року із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його з 09.04.2012 року було прийнято на підприємство відповідача згідно наказу від 09.04.2012 року № 49-к водопроводчиком 4 розряду та 30.05.2014 року він звільнений за ст. 40 п 1 КЗпП України . згідно наказу підприємства від 30.05.2014 року № Його графік роботи на підприємстві відповідача був по 8 годин з понеділка по п'ятницю та він мав 2 дні вихідні. В день звільнення йому не була виплачена заробітна плата, а тільки через 8 днів тобто 13.06.2014 року. Він змушений звернутися до суду із даним позовом і просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вісім днів з 31 травня 2014 року по 12 червня 2014 року у розмірі 1207.52 грн. Представник відповідача, в особі Гринащука А.В., в судове засідання не з'явився, при цьому надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] визнають частково, тобто визнають до стягнення суму у розмірі 1026.39 грн., з урахуванням 15 відсотків НДФЛ із суми середнього заробітку у розмірі 1207.52 грн., яку просить стягнути позивач і просив справу розглядати за його відсутність. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які позивач та представник відповідача у поданій заяві посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, на які сторони посилались як на підтвердження своїх доводів та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно копії трудової книжки вбачається, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи водопроводчиком доменної печі 4 розряду з 09.04.2012 року по 30.05.2014 року, звільнившись 30.05.2014 року за ст. 40 п 1 КЗпП України (скорочення штату) відповідно до наказу № 150-к від 30.05.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як роз'яснює ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. При цьому на підставі приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що позивач отримав належні йому кошти при звільненні тільки 13.06.2014 року, що зазначено в довідці відповідача та позивачем даний факт підтверджений у судовому засіданні і спору щодо отриманого розміру заробітної плати він не має. Відповідно до роз'яснень абз. 1 п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли ж він у цей день не був на роботі, - на наступний день після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КзпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Одночасно п. 21 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ роз'яснює, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що у всіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями). Так, у відповідності до абз. 3 п. 2 р. 2 зазначеної Постанови у випадках збереження середньої заробітної плати вона обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата (у цьому випадку -день звільнення). При цьому згідно п. 5. р. 4 цього ж нормативно-правового акту нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому, абз. 1 п 8. р. 4 Постанови КМУ № 100 передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Одночасно абз. 3 п. 8 р. 4 Постанови КМУ № 100 визначає, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки ТОВ «ЕНЕРГОКАПІТАЛ» від 26.06.2014 року року вбачається, що середньомісячний заробіток позивача [PERSON] складає 3096.31 грн., а середньоденний 150.94 грн. З дня звільнення позивача, а саме з 31.05.2014 року по день фактичного розрахунку - 13.06.2014 року позивач мав би 8 робочих дні, які необхідно помножити на середньоденну заробітну плату, яка відповідно до довідки позивача складає 150.94 грн., що дорівнює 1207.52 грн. - середній заробіток за весь період затримки розрахунку, при цьому обов'язкові утримання НДФЛ у розмір 15 відсотків складає із зазначеної суми середнього заробітку 181.13 грн., що дорівнює 1026.39 грн., яка і підлягає до стягнення на користь позивача з відповідача. В судовому засіданні була досліджена вищенаведена довідка і позивач не заперечував тому факту, що із суми, яка йому повинна бути виплачена відповідачем через затримку розрахунку при звільненні повинні бути утриманні обов'язкові відрахування і сума у розмірі 1026.39 грн. є вірною. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, з огляду на вищенаведене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ЕНЕРГОКАПІТАЛ» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі 1026.39 грн., оскільки із суми, яка нарахована, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1207.52 грн. підлягають обов'язкові утримання НДФЛ у розмірі 15 відсотків, що складає суму у розмірі 181.13 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2014 року по 12.06.2014 року у розмірі 1026.39 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243.60 грн. на користь держави.

Outcome: partial