Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом (а.с.2-3), який згодом уточнив, не змінюючи при цьому предмету позову, однак уточнивши правові підстави позову (а.с.63), та просить постановити рішення яким визнати за ним право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0.1 га з кадастровим номером [NUMBER] та на 1/3 частку земельної ділянки площею 0.0442 га з кадастровим номером [NUMBER], що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та перебувають у спільній сумісній власності із відповідачкою [PERSON], як за спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він є сином померлого [INFO] [PERSON], та єдиним його спадкоємцем. Спадщину, що відкрилася після смерті батька він прийняв шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Інших 2/3 частки цього житлового будинку належать іншому співвласнику [PERSON] Земельна ділянка на якій розташований будинок також належав його батьку, та [PERSON] (відповідачці по справі) на праві спільної сумісної власності, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровими номерами: [NUMBER] площею 0.1 га, та [NUMBER] площею 0.0442 га. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки позивачу було відмовлено з тих підстав, що в правовстановлюючому документі - свідоцтві про право власності на нерухоме майно, виданого 17 грудня 2013 року на ім'я двох власників [PERSON] та [PERSON] не визначені ідеальні долі, тому зареєструвати право власності за спадкоємцем на частку земельної ділянки неможливо. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с.64). Відповідачі в судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином. подали заяви, кожен окремо про визнання позовних вимог, та розгляд справи у їх відсутність (а.с.61, 65). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Єдиним його спадкоємцем за законом першої черги є його син, позивач по справі [PERSON], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.12.2981 року (а.с.6). З матеріалів спадкової справи № 131/2015, заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається що спадкоємець [PERSON] звернувся 15.04.2015 року з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-53). Втім, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки за цією ж адресою: [ADDRESS], позивачу було відмовлено з тих підстав, що в правовстановлюючому документі - свідоцтві про право власності на нерухоме майно, виданого 17 грудня 2013 року на ім'я двох власників [PERSON] та [PERSON] не визначені ідеальні долі (а.с.52). Згідно свідоцтв про право власності серії [NUMBER] від 17.12.2013 року та серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровими номери: [NUMBER] площею 0.1 га, та [NUMBER] площею 0.0442 га (а.с.22, 25) Зазначене також підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.23-22, 26-27). Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Приписами ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Стаття 120 ЗК України визначено умови переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду. Так, ч.1 цієї статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4 ст. 120 ЗК України). Результат аналізу змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, позивач, як спадкоємець за законом, вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Враховуючи, що позивач успадкував після смерті батька 1/3 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS], а відтак на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивач набув право і на 1/3 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка має два кадастрових номери: [NUMBER] площею 0.1 га, та [NUMBER] площею 0.0442 га. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.120, 125, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.182, 328, 373, 1216-1218, 1225, 1261, 1268-1270 ЦК України та

Outcome: approved