Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів кошти в сумі 70 000 євро та суму 3% річних та пеню, покликаючись на невиконання останніми взятих на себе зобов`язань. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 22 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Встановлено відповідачам строк 15 днів з дня вручення ухвали подати до суду відзив на позовну заяву. Представником відповідача [PERSON] , 24 червня 2021 року подано відзив на позовну заяву, який поданий у порушення строків передбачених ухвалою про відкриття провадження у справі та не містить підтверджень надіслання (надання) такого позивачу. Як вбачається з матеріалів справи представником відповідача [PERSON] 16 квітня 2021 року подано заяву про відкладення судового засідання, для можливості мирно врегулювати спір. Відтак був ознайомлений з даним позовом. Окрім цього, згідно із ч.ч.4, 5 ст.178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Про зазначений процесуальний обов`язок відповідачам було вказано в ухвалі про відкриття провадження. Оскільки представником відповідача зазначені вимоги закону дотримані не були, а тому суд не приймає такий до уваги. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали, просили такий задоволити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково в розмірі загальної заборгованості з урахуванням нових боргових зобов`язань у сумі 51 950 євро. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце проведення такого. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12,81 ЦПК України). Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Між позивачем та відповідачем [PERSON] 10 березня 2018 року укладено договір позики та останньому надано кошти у сумі 70 000 євро, які зобов`язувався повернути до 31 січня 2019 року, що підтверджується розпискою від 10 березня 2018 року. У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк (ст.ст.526, 530 ЦК України). За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом установлено, що позивачем умови укладеного договору виконано, проте відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та кошти у сумі 70 000 євро не повернув. Щодо доводів позивача про солідарне стягнення заборгованості з обох відповідачів суд зазначає наступне. Учасниками справи не заперечується, що на час укладення розписки відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Указане узгоджується з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року, справа № 638/18231/15-ц. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що вказаний договір позики був укладений [PERSON] в інтересах сім`ї, а кошти отримані в борг за цим договором фактично були використані на задоволення потреб сім`ї. Окрім цього положення ст.65 СК України передбачають отримання письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна. Проте, позивачем не було надано доказів того, що [PERSON] надавала письмову згоду на укладення вказаного правочину. З розписки вбачається, що вона обізнана з тим, що її чоловік позичив цю суму в позивача, лише 04 листопада 2018 року. Отже, підстави для солідарного стягнення боргу за договором позики відсутні. Розглядаючи вимогу про стягнення пені за невиконання зобов`язання, така задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Як встановлено з матеріалів справи за виконання зобов`язання в розписці розмір пені не визначався та позивачем дана сума не вказана, відтак відсутні підстави для її стягнення. Однак ураховуючи, що фактично отримані позичальником [PERSON] кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, та обов`язковості договору для сторін, доводи позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу у розмірі 70 000 євро та 3% річних є підставними та позов в цій частині підлягає задоволенню. Доказів щодо погашення боргових зобов`язань, стороною відповідача не надано. Варто зазначити, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а тому обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики в євро, так як саме в цій іноземній валюті була надана позика за вказаним договором, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, постанова від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з постанови Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №464/3790/16ц, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у іноземній валюті та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України Суд зазначає, що 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 70000 євро, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 лютого 2019 року до дня ухвалення судового рішення, що становить 70 000,00 x 3 % x 334 : 365 : 100 = 1921,64 євро за 2019 рік, 70 000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 2100 євро за 2020 рік, 70 000,00 x 3 % x 230 : 365 : 100 = 1323,29 євро за 2021 рік, а всього 5344,93 євро. З урахуванням наведеного, позов підлягає частковому задоволенню. Порушене відповідачем [PERSON] цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності. У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, у сумі 10 510 гривень.

Outcome: approved