Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом вказуючи, що 02.02.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, згідно укладеного між сторонами договору б/н від 02.02.2012 року. Згідно п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом в заяві. Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідач зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, однак ним не виконуються належним чином зобов`язання по поверненню належних до сплати частин кредиту та нарахованих відсотків за його використання. Станом на 06.12.2018 року відповідач має заборгованість в сумі 46164,98 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 9499,48 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 11324,99 грн., пені в сумі 22665,99 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2174,52 грн. - штраф (процентна складова). В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 46164,98 грн. за кредитним договором № б/н від 02.02.2012 року та судові витрати у виді судового збору в розмірі 1762,00 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 25.01.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами, які він отримав особисто, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду. 01.03.2019 року представником відповідача надано суду відзив на позов в якому останній позовні вимоги не визнав. Свої заперечення обґрунтував тим, що кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем не укладався, [PERSON] підписав лише анкету-заяву про приєднання до умов надання банківських послуг в КБ «Приватбанк». Тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг, всупереч вимогам ст.ст. 207, 1055 ЦК України та ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] не підписувались, тому їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору. Також, як вбачається з Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання заяви-анкети складала 3 % на місяць. Умовами та Правилами надання банківських послуг, односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Так, відсоткова ставка була змінена з 01.09.2014 року - 34,8 % річних, з 01.04.2015 року - 43,2 % річних. Проте, жодних повідомлень, листів від ПАТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитного договору [PERSON] не отримував. [PERSON] тяжко хворіє, ним перенесено 12 курсів хіміотерапії, має ІІ групу інвалідності. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] не прийняв би в жодному разі умов банку щодо підвищення відсоткової ставки. Також, остання картка, яку отримував [PERSON] з терміном дії жовтень 2018 року. Як встановлено, ПАТ КБ «Приватбанк» нарахував заборгованість відповідачу за кредитним договором з 02.02.2019 року по 06.12.2018 року. За період з 02.02.2012 року по 31.10.2018 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості по відсоткам та тілу кредиту сплатив 32927,03 грн. (останній платіж 12.10.2017 року у розмірі 661,67 грн.). Виходячи з цього розрахунку [PERSON] переплатив банку 26212,03 грн., а тому вказана сума отримана банком неправомірно та підлягає поверненню [PERSON] . Крім цього, [PERSON] з 2012 року постійно проживає в м. Маріуполі Донецької області, тобто проживає в населеному пункті, де проводиться АТО, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» штрафні санкції за кредитним договором нараховувати заборонено, а тому позов банку в частині стягнення пені, штрафу, які нараховані після 14.04.2014 року, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи, що відповідачу [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності він звільняється від сплати судового збору. Просить суд в задоволенні позову відмовити. Також до відзиву додано фіскальний чек Укрпошти про направлення кореспонденції стороні позивача та копії письмових доказів. Стороною позивача відповідь на відзив суду не надано. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 26.04.2019 року витребувано від позивача АТ КБ «Приватбанк» методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за кредитним договором № б/н від 02.02.2012 року, укладеним між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», яку необхідно викласти у формі, яка затверджена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчій кредит, затверджених Постановою НБУ від 08.06.2017 року № 49; рух грошових коштів по картковому рахунку відповідача, який було відкрито для обслуговування кредитного договору № б/н від 02.02.2012 року; інформацію щодо строку дії картки, чи перевидавалася кредитна картка та на який термін; докази належного повідомлення відповідача про зміну процентної ставки та надання згоди відповідачем прийняти підвищену процентну ставку з 30% до 34,80 %, та до 43,2 %, а у разі відсутності таких доказів надати розрахунок заборгованості виходячи з первісної процентної ставки. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від сторін (позивача та відповідача) до суду не надходило. Відповідно до положень п.13 ст.7 та ч.5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження без проведення судового засідання. Розглянувши заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, та клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 02.02.2012 року [PERSON] погодився з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також, [PERSON] ознайомився і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, це підтверджується його підписом у заяві. Таким чином, судом встановлено, що 02.02.2012 року між АТ КБ «Приватбанк» (на той час ПАТ) та [PERSON] було укладено кредитний договір у формі підписаної сторонами анкети-заяви, за яким відповідач отримав грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 30,00% за користування кредитом. Отже між сторонами виникли правовідносини внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України. Пунктом 2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг при незгоді зі змінами правил та/або тарифів банку клієнт зобов`язується звернутись в банк для розірвання цього договору та погасити перед банком заборгованість. Згідно п. 2.1.1.3.5 Умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах суми, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта в розмірах, встановлених цими договорами. Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Підписавши 02.02.2012 року анкету-заяву, відповідач дав свою згоду на те, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. Також, підписавши цю анкету-заяву відповідач надав згоду банку право збільшувати, зменшувати або анулювати кредитний ліміт. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідачем не надано. Як вбачається з виписки по рахунку, банком в межах вказаного кредитного договору встановлювався кредитний ліміт, який протягом користування карткою неодноразово змінювався. Згідно руху по рахунку, відповідачем як знімались кредитні кошти, так і неодноразово здійснювались погашення боргу. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9499,48 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 11324,99 грн., суд зазначає наступне. Із Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка на за наданим кредитом становить 3 % на місяць. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку останній здійснював нарахування відсотків за кредитним договором № б/н від 02.02.2012 року у різний період часу застосовуючи різну процентну ставку, в тому числі і різну підвищену процентну ставку на прострочену заборгованість. Так, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року процентна ставка становила 34,80%, з 01.04.2015 року по 31.08.2015 року - 43,20%, з 01.09.2015 року по 03.08.2016 року - 2,90%, 3,60, з 05.08.2016 року по 09.09.2016 року - 2,90%, 3,50%, з 09.09.2016 року по 31.10.2018 року (строк дії картки) - 3,50%. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», якщо договором про споживчий кредит передбачена змінювана процентна ставка, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити споживача, поручителя та інших зобов`язаних за цим договором осіб про зміну такої ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Таке повідомлення має містити підставу зміни розміру процентної ставки, нову процентну ставку та зазначення дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, ст. 1056-1 ЦК України викладено в такій редакції: «Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною». 10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною потягом строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксановаї процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку є нікчемною. Виходячи з аналізу ст.ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України, слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірним. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України ухвалюючи 26 вересня 2012 року рішення у справі № 6-89цс12. Згідно ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12 боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. У постанові від 14 березня 2018 року у справі № 515/1844/16-ц Верховний Суд встановив, що зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може бути прийнято до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами встановлено обов`язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять. Відповідно до п.п. 1.1.3.2.3. п. 1.1.3.2. Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, в тому числі у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо на протязі 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то рахується, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, по особистому рішенню банку та без попереднього повідомлення клієнта. З викладеного вбачається, що банк зобов`язаний був повідомити позичальника про відповідні зміни відсоткової ставки по кредиту, що позивачем здійснено не було. При цьому, посилання представника позивача на те, що згідно витягу з Умов та правил надання банківських послуг в обов`язок клієнта входить отримувати виписки про стан картрахунку та по проведених операціях на картрахунку, не можуть бути підставою вважати дії позивача правомірними в частині неповідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки з урахуванням обов`язку банку здійснити таке повідомлення, як це передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг. Таким чином, умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, зміна фіксованої процентної ставки була здійснена банком без згоди позичальника. Наявність посилання у анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, щодо обов`язку клієнта регулярно ознайомлюватись зі змінами до Умов і Правил надання банківських послуг на сайті «Приватбанку» не є належним та допустимим доказом погодження зміни процентної ставки з позичальником. Не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача у своїй позовній заяві на п.п. 1.1.6.1 та 1.1.6.2 Умов та правил надання банківських послуг щодо повідомлення клієнтів про внесення змін до цих умов шляхом використання різних каналів зв`язку, оскільки позивачем не надано жодних доказів а ні щодо повідомлення відповідача про зміну відсоткової ставки, а ні щодо отримання останнім цих повідомлень через визначені позивачем канали зв`язку, як не надано доказів і щодо надання відповідачем своєї згоди на такі зміни. Тому, виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, та часу, з якого позивачем в односторонньому порядку було змінено процентну ставку (01 вересня 2014 року), суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами частково, а саме за період з 02.02.2012 року по 29.08.2014 року в сумі 48,48 грн. Щодо нарахування позивачем суми пені в розмірі 28030,15 грн. та штрафів в розмірі 2674,52 грн., то суд зазначає наступне. Так, 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в ст. 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Пунктом 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов`язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30.10.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно п. 5 ч. 2 цього Розпорядження с. Темрюк (Старченкове) Нікольського (Володарського) району Донецької області, що є місцем реєстрації відповідача [PERSON] , а також м. Маріуполь Донецької області, що є фактичним місцем проживання відповідача [PERSON] , входять до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30.10.2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 року було визнано не чинним (справа № 826/18330/14). Згідно ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція і до цього переліку включено с. Темрюк (Старченкове) Нікольського (Володарського) району Донецької області та м. Маріуполь Донецької області. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки на теперішній час с. Темрюк (Старченкове) Нікольського (Володарського) району Донецької області та м. Маріуполь Донецької області, згідно затвердженого переліку, є територією де проводилася антитерористична операція, то визначені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції, розповсюджуються на відповідача [PERSON] і звільняють його від обов`язку по оплаті пені та штрафів на користь АТ КБ «Приватбанк», з урахуванням положень ст. 5 ЦК України та ст. 58 Конституції України. Отже, позивачем безпідставно в порушення вимог зазначеного Закону нараховані: пеня в сумі 22665,99 грн. та штрафи в сумі 2674,52 грн., а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Таким чином, враховуючи, що відповідачу [PERSON] було відомо про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань, але ж останній їх належним чином не виконав, суд вважає, що з нього слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.02.2012 року, яка утворилась станом на 06.12.2018 року в розмірі 9547,96 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 9499,48 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 48,48 грн., задовольнивши вимоги позивача саме в цій частині. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було сплачено вірну суму судового збору в розмірі 1762,00 грн. і суд задовольнив позов частково, а саме 20,68% заявлених позивачем позовних вимог від суми 46164,98 грн., але відповідач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, суд вважає, що судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 1762,00 грн. стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial