Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.10.2013 року у розмірі 19 036 гривень 21 копійки, що складається з заборгованості за основним зобовязанням у розмірі 12 220 гривень 09 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 5 433 гривень 44 копійок, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 882 гривні 68 копійок\~штраф (процентна складова). Судові витрати у розмірі 1\~762 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачка взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконала не в повному обсязі, у звязку з чим, виникла заборгованість у наведеному вище розмірі, яку вона в добровільному порядку погашати не бажає. Ухвалою суду від 13.08.2018 року відкрито провадження у справі, призначеного розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачкою у встановлені судом строки, через канцелярію суду надано письмовий відзив на позов, в якому остання позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідачка стверджує, що кредитний договір було укладено в неналежній формі, з порушенням істотних умов договору, визначених ст. 626, 638, 1055 ЦК України, адже, як вбачається з анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних, крім прізвища, адреси та її підпису. Вважає, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладання договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. До того ж у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого їй кредитного ліміту. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого їй кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій вона не може. Вважає, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, у звязку з чим позовна заява не містить належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі їй кредитної картки, не надано належних доказів зарахування коштів на кредитну картку позичальника, видачу коштів готівкою тощо. Окрім цього, зазначила, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому вказувала, що такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, постанові від 25.07.2018 року по справі № 631/1348/16-ц, провадження № 61-25328св18. Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому позовні вимоги в частині стягнення з неї 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 882, 68 грн. штраф (процентна складова) є незаконним та необґрунтованим. Крім того, також наполягала, що аналізуючи поданий позивачем розрахунок вбачається, що з її картки відкритої в АТ «ПриватБанк» щомісячно автоматично списувалися грошові кошти для погашення кредитної заборгованості, що підтверджується випискою по витратам по картці/рахунку 5168742701171641 за період з 01.01.2013-17.09.2018 року та самостійно сплачувалися, що підтверджується випискою по картці/рахунку 5168742358860140 за період з 01.01.2013-17.09.2018 року, однак, суми списані та сплачені на погашення заборгованості невраховані позивачем для погашення тіла кредиту та невідображені в розрахунку. Таким чином наданий позивачем розрахунок заборгованості є незаконним та необґрунтованим, а тому даний позов не підлягає задоволенню. Також відповідачка зазначає, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що банком в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку та з 01.09.2014 року розрахунок проводився за ставкою 32,40 %, а з 01.04.2015 року взагалі за ставкою 42,00 %. При цьому наполягає, що будь-яких повідомлень про зміну відсоткової ставки на її адресу не надходило, угод про її зміну не підписувалося та доказів позивачем до позовної заяви не додано. Водночас посилається на вимоги статті 1056-1 ЦК України, згідно якої умова договору щодо права банку змінювати розмір фінансової процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, та кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Отже, проведення позивачем розрахунку заборгованості за відсотковою ставкою 32,40 % та 42 % є незаконним та не підлягає задоволенню (а.с. 52-56). Представник позивача в установлені судом строки надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що обставини, на які відповідачка посилається в заяві не відповідають дійсності, оскільки при укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Так, з огляду на зазначене стверджував, що відповідачка [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала Заяву № б/н від 07.10.2013 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Крім того, зазначав, що при оформленні кредиту відповідачка підписуючи заяву № б/н від 07.10.2013 року на отримання кредиту, підтвердила що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Також відповідачка підписавши дану заяву підтвердила свою згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, та підписавши заяву відповідачка приєдналася до запропонованих банком Умов та Тарифів. Тобто, в даному випадку укладання договору здійснювалося за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання. Разом з тим наполягав, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між банком та відповідачкою було укладено договір у письмовій формі, який чинному законодавству України не суперечить. На підтвердження факту укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобовязань банком надані такі докази: 1) копія кредитного договору; 2) розрахунок заборгованості; 3) копія паспорту відповідача, за яким був оформлений кредитний договір; 4) виписка по рахунку. Також на підтвердження суми розрахунку заборгованості зазначає, що до суду разомз відповіддю на відзив надано виписку з карткового розрахунку, яка є належним та допустимим доказом по справі, оскільки містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідачки та всі операції за картковим рахунком. Водночас позивач наполягає, що відповідно до п. 2.1.1.2.3. Умов та Правил визначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. При цьому, зазначає, що згідно п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Щодо договірного списання зазначає, що за договором про надання банківський послуг № б/н від 07.10.2013 року відповідачка має прострочену заборгованість. Водночас, відповідно до умов договору, а саме п. 1.1.3.1.6. відповідачка доручила банку здійснювати списання грошових сум з її рахунків, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості по договору. У звязку з цим, вважає, що обставини, на які посилається відповідачка в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Заперечення відповідачки про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. Прохав позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати (а.с.90-103 ). Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та день, місце судового засідання повідомлений в установленому законом порядку, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не зявилася, про час та день, місце судового засідання повідомлена в установленому законом порядку, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, відзив на позов підтримує повністю та просить врахувати його при винесенні рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ПАТ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Згідно з рішенням Єдиного акціонерного Банку від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство [PERSON] банк «ПриватБанк», який є правонаступником всіх прав та зобовязань Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі за текстом [PERSON]) (а.с. 37,38-39). Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) АТ КБ «»Приватбанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 29.07.2009 року, на даний час діє на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 05.10.2011 року

Outcome: approved