overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця В-5/743 від 27.11.2014р. накладено арешт на транспортний засіб Daewoo Lanos TF69Y номерний знак [NUMBER] , який належав [PERSON] , та оголошено заборону на відчуження без дозволу Ощадбанк, в зв`язку з кредитом. Зазначене виконавче провадження закінчене, заборгованість позивачем погашена. [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] являється його спадкоємцем першої черги. У зв`язку з тим, що арешт перешкоджає позивачу здійснювати право власності на спадкове майно, він просить суд зняти зазначений вище арешт. У судове засідання позивач подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, наполягав на задоволенні вимог. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за його місцезнаходженням в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції(правонаступником якого є відповідач) В-5/743 від 27.11.2014р. накладено арешт на транспортний засіб Daewoo Lanos TF69Y номерний знак [NUMBER] , який належав [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] являється його спадкоємцем першої черги, оскільки приходиться дружиною померлого. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач відзиву на позов не надав, а арешт протиправно позбавляє позивача гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися спадковим майном, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця В-9/290/47664431 від 11.09.2015р. накладено арешт на все майно позивача та оголошена заборона на його відчуження, в зв`язку із заборгованістю за теплову енергію перед КП «Теплопостачання міста Одеси». Зазначене виконавче провадження закінчене, заборгованість позивачем погашена. У зв`язку з тим, що арешт перешкоджає позивачу здійснювати право власності на своє майно, він просить суд його зняти. Відзиву від відповідача на позов та пояснень представника третьої особи до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за його місцезнаходженням в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Першого Суворовського ВДВС Одеського міського управління юстиції(правонаступником якого є відповідач) В-9/290/47664431 від 11.09.2015р. накладено арешт на все майно позивача та оголошена заборона на його відчуження в рамках виконавчого провадження з виконання судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за теплову енергію на користь КП «Теплопостачання міста Одеси». Як вбачається з копії заяви №02.01-21-313 від 09.07.2020р.(а.с.18), зазначена заборгованість сплачена. Згідно з довідки №125/02-14 від 01.06.2020р., позивачка є спадкоємицею після смерті [PERSON] . Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач відзиву на позов не надав, заборгованість за судовим наказом сплачена, а арешт протиправно позбавляє позивача гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися спадковим майном, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 16.12.2009р. накладено арешт на 1/2 частину кв. [ADDRESS] , яка належить позивачу. Однак боржником за даним виконавчим провадженням являється повна тезка позивача [PERSON] , ІПН [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . При цьому ІПН позивача [NUMBER] та адреса: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що арешт накладений помилково та перешкоджає позивачу здійснювати право власності на вказане майно, він просить суд зняти зазначений вище арешт. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за його місцезнаходженням в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції(правонаступником якого є третя особа) [NUMBER] від 16.12.2009р. накладено арешт на 1/2 частину кв. [ADDRESS] , що належить позивачу. Боржником за даним виконавчим провадженням був [PERSON] , ІПН [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . Згідно листа УДВС ГТУЮ в Одеській області №В-2/243344 від 18.07.2018р. термін зберігання зазначеного виконавчого провадження закінчився. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, арешт за дане майно накладено помилково, оскільки позивач не являвся боржником за даним виконавчим провадженням, що підтверджується копією паспорту та коду(а.с.14-15), де зазначено, що він зареєстрований та мешкає з 20.09.2000р. в кв. [ADDRESS] , а не за адресою: [ADDRESS] , крім того номер коду позивача [NUMBER] , не [NUMBER] . Таким чином, боржник за даним виконавчим провадженням та позивач, на майно якого накладено арешт, являється двома різними фізичними особами з однаковими прізвищем, ім`ям і по-батькові. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що термін зберігання виконавчого провадження закінчився, позивач не являвся боржником за вказаним виконавчим провадженням, відповідач відзиву на позов не надав, а арешт протиправно позбавляє позивача гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 28.09.2012р. В-14/1629, ВП 34526710, накладено арешт на все майно позивача та оголошена заборона на його відчуження. Зазначене виконавче провадження закінчене, заборгованість погашена. У зв`язку з тим, що арешт перешкоджає позивачу здійснювати право власності на своє майно, він просить суд його зняти. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за його місцезнаходженням в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.04.2012р. рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №1527/2-6318/11 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №11123249000 від 28.02.2007р. в розмірі 639237,54грн., 27.04.2012р. виданий відповідний виконавчий лист, який звернений до виконання. Постановою державного виконавця Першого Суворовського ВДВС ОМУЮ(правонаступник Перший Суворовський ВДВС ГТУЮ в Одеській області) від 28.09.2012р. В-14/1629, ВП 34526710, накладено арешт на все майно [PERSON] та оголошена заборона на його відчуження. 05.04.2013р. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, виконавчий лист №1527/2-6318/11, виданий 27.04.2012р., повернуто стягувачу на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., однак не були зняті арешти, накладені на все майно, що підтверджується копією листа №29774 від 02.07.2019р.(а.с.9). Як вбачається з повідомлення про анулювання боргу від 22.07.2013р., ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» прийнято рішення про анулювання заборгованості за кредитним договором №11123249000 від 28.02.2007р. Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження закінчене, а арешт протиправно позбавляє позивача гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015р. стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 785грн. щомісячно, починаючи з 12.12.2014р. та до 28.04.2020р. Для примусового виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання даного рішення суду позивач просить стягнути з нього неустойку(пеню) за кожен день прострочення сплати аліментів в загальному розмірі 46118,04грн. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував позивач. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015р. стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 785грн. щомісячно, починаючи з 12.12.2014р. та до 28.04.2020р. Відповідач ухиляється від виконання зазначеного вище рішення. Дані обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 01.11.2019р. складає 46118,04грн. Згідно з ч.а1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. При визначенні наявності вини відповідача в утворенні заборгованості по аліментах суд виходить з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, крім того відповідач не надав суду будь-яких доказів про відсутність вини в несплаті аліментів. Розрахунок позивача щодо неустойки(пені) за прострочення по сплаті аліментів станом на 01.11.2019р. перевірений судом, є правильним та таким, що відповідає вимогам СК України та ЦПК України. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 46118,04грн. неустойки(пені) за кожен день прострочення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, ст.9 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 768,4грн. На підставі ст.ст.180,184,185,ч.1 ст.196 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2014р. стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх доходів щомісячно, починаючи з 04.08.2014р. та до [INFO]. Для примусового виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання даного рішення суду позивач просить стягнути з нього неустойку(пеню) за кожен день прострочення сплати аліментів в загальному розмірі 42195,1грн. Відзиву від відповідача на позов чи пояснень третьої особи до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу та третій особі за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував позивач. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2014р. стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх доходів щомісячно, починаючи з 04.08.2014р. та до [INFO] . Відповідач ухиляється від виконання зазначеного вище рішення. Дані обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 01.02.2020р. складає 144535,52грн. Згідно з ч.а1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. При визначенні наявності вини відповідача в утворенні заборгованості по аліментах суд виходить з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, крім того відповідач не надав суду будь-яких доказів про відсутність вини в несплаті аліментів. Розрахунок позивача щодо неустойки(пені) за прострочення по сплаті аліментів станом на [INFO]. перевірений судом, є правильним та таким, що відповідає вимогам СК України та ЦПК України. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 42195,1грн. неустойки(пені) за кожен день прострочення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, ст.9 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 840,8грн. На підставі ст.ст.180,184,185,ч.1 ст.196 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 26.08.1997р. позивач придбав у відповідача за договором №997/97 купівлі- продажу нерухомого майна двокімнатну квартиру під [ADDRESS] . Оскільки державний реєстратор відмовив позивачу в реєстрації права власності за ним, останній просить суд визнати за ним право власності на вказану квартиру. Позивач подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Відповідачка надала суду відзив на позов, згідно якого вимоги визнала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 серпня 1997р. [PERSON] придбав у [PERSON] за договором №997/97 купівлі- продажу нерухомого майна двокімнатну квартиру під [ADDRESS] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2019р. зазначений договір визнаний дійсним. Однак, державний реєстратор прав на нерухоме майно юридичного департаменту Одеської міської ради Одеської області своїм рішенням №44374263 від 03.12.2018 року відмовив позивачу у реєстрації права власності на дану квартиру, що підтверджується копією вказаного рішення. Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно у відповідності до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Крім того, згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачкою, встановлену судом дійсність вищезазначеного договору купівлі-продажу, відмову в його державній реєстрації, суд вважає, що позивач обґрунтовано звернувся із даним позовом і за ним слід визнати право власності на зазначену квартиру. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що у жовтні 2014р. випускнику ОНАХТ 2014р., особі із числа дітей позбавлених батьківського піклування [PERSON], відповідно до наказу ОНАХТ від 30.09.2014р. №654-03 «Про матеріальне забезпечення студентів-сиріт та позбавлених батьківського піклування, перехід на повне державне забезпечення студентів-сиріт ОНАХТ, у звязку з досягненням повноліття», заяви [PERSON], наказу ЖБК «Ленінський-14» від 01.08.2014р. №63 «Про прийняття на постійну роботу», копії трудової книжки, відповідачу була виплачена грошова компенсація на придбання одягу і взуття у розмірі 680грн. та одноразова грошова допомога при працевлаштуванні у розмірі 7308грн., разом 7988грн. Однак, в ході перевірки встановлено, що відповідач надав недостовірні відомості для отримання вказаних коштів, тому позивач просить стягнути їх з відповідача на свою користь як безпідставно набуті. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач надав суд заяву, в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд розстрочити виконання рішення на шість місяців. Дослідивши матеріали страви, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у жовтні 2014р. випускнику ОНАХТ 2014р., особі із числа дітей позбавлених батьківського піклування [PERSON], відповідно до наказу ОНАХТ від 30.09.2014р. №654-03 «Про матеріальне забезпечення студентів-сиріт та позбавлених батьківського піклування, перехід на повне державне забезпечення студентів-сиріт ОНАХТ, у звязку з досягненням повноліття», заяви [PERSON], наказу ЖБК «Ленінський-14» від 01.08.2014р. №63 «Про прийняття на постійну роботу», копії трудової книжки, відповідачу була виплачена грошова компенсація на придбання одягу і взуття у розмірі 680грн. та одноразова грошова допомога при працевлаштуванні у розмірі 7308грн., разом 7988грн. Як вбачається з листа ЖБК «Ленінський-14» від 13.02.2017р., [PERSON] ніколи не був співробітником даного кооперативу. Таким чином, в порушення вимог п.п.4 п.13 постанови КМУ від 05.04.1994р. №226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей сиріт і дітей позбавлених батьківського піклування», [PERSON] було необґрунтовано виплачено зазначені вище грошові кошти. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави(безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги повністю підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 1600грн. Згідно ст.217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може розстрочити його виконання. За таких обставин, суд вважає за необхідне розстрочити виконання даного рішення на шість місяців рівними щомісячними платежами.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.06.2005 між сторонами було укладено шлюб. Сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років сімейне життя між сторонами погіршилося та призвело до припинення шлюбних стосунків. Шлюб між сторонами носить формальних характер, а тому збереження шлюбу суперечить спільним інтересам сторін. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Дослідивши матеріали справи та подані докази суд встановив. Сторони зареєстрували шлюб 01.06.2005 у Виконкомі Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 10. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, оскільки вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, що є підставою для розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved