Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва та просив визнати недійсним п 12.1 статті 12 Договору фінансового лізингу №000914 від 05.03.2015 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 30 050,00 гривень та витрати на правову допомогу. Позивач посилався на таке: 05.03.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - Відповідач) та [PERSON] (далі - Позивач) було укладено договір фінансового лізингу № 000914 (далі - Договір), за яким Відповідач зобов'язаний передати Позивачу транспортний засіб Daewoo Gentra Comfort MT, а Позивач зобов'язаний сплачувати встановлену плату (лізингові платежі). 06.03.2015 року [PERSON] склав заяву про відмову від договору фінансового лізингу №000914 від 05.03.2015 року та одночасно просив повернути грошові кошти в сумі 30 050,00 гривень, які сплачені авансом. Позивач у заяві зазначає, що послуги за вказаним Договором, зважаючи на їх ціну, явно не можуть задовольнити його інтереси, оскільки умови Договору для його фінансового стану є неприйнятними та неможливими для виконання, оскільки він має двох неповнолітніх дітей (14 і 4 роки),дружина знаходиться у безоплатній декретній відпустці по догляду за 4-річною дитиною. Також дружина не давала письмової згоди щодо укладення Договору. При цьому його щомісячний заробіток менше ніж 8 000,00 гривень. Також, після підписання Договору в Позивача виникають сумніви, що Відповідач виконає взяті на себе зобов'язання. Позивач вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює нечесну підприємницьку діяльність та вводить в оману споживачів. Уповноваженими особами ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» отримано вказану заяву 12.03.2015 року, вх. № 1586. На зазначене прохання Позивача щодо розірвання Договору та повернення грошових коштів в сумі 30 050,00 гривень ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» листом № 7165 від 31.03.2015 року повідомила, що договір лізингу № 000914 від 05.03.2015 року вважається розірваним з 12.03.2015 року, але у повернені грошових коштів відмовлено на підставі п. 12.1 статті 12 Договору. Згідно з п.12.1 статті 12 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Позивач вважає п. 12.1 статті 12 Договору незаконним, таким, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики, а отже є таким,що має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до Договору Адміністративний платіж - першочерговий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору. Але, під час укладання Договору, Позивача проінформовано не було за що саме сплачується Адміністративний платіж, а у хвилюючому стані під час укладання Договору він не міг вчитатися у текст договору, тобто цей платіж не було погоджено (індивідуально не обговорювався) з [PERSON] та не був наданий акт виконаних робіт за ці послуги. Також текст договору є об'ємним, та для вивчення та розуміння змісту потребує спеціальних знань та часу. Адміністративний платіж сплачується за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору. Оскільки, Позивач відмовився від договору, а отже й від зазначених послуг, у зв'язку з чим [PERSON] наполягав на поверненні грошових коштів. Так, 10 квітня 2015 року Позивачем було надіслано до Відповідача вимогу щодо повернення грошових коштів № 303/15, у якій він просив повернути грошові кошти в сумі 30 050,00 гривень. У разі відмови Відповідача від повернення коштів, [PERSON] просив: надати документи,що підтверджують прийняття Споживачем послуг на суму 30 050,00 гривень, з переліком їх кількості та вартості та надати деталізований перелік наданих Адміністративних послуг з розбивкою за одиницями виміру кожної послуги. Але з відповіді № 246 від 14.05.2015 року Відповідач знов спирається на п. 12.1. статті 12 Договору, згідно якого Адміністративний платіж поверненню не підлягає. Також зазначає, що факт підписання Договору лізингу № 000914 від 05.03.2015 року є свідченням того, що була проведена перевірка, розгляд та підготовка невідомого обсягу, невизначених документів для укладання договору. Тобто Відповідач не обтяжує себе наданням розгорнутої відповіді на запити своїм клієнтам. Умови договору про те, що лізингоодержувач зобов'язаний сплатити адміністративний платіж - першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності та справедливості, тому п. 12.1 договору № 000914 фінансового лізингу від 05.03.2015 року має бути визнаний судом недійсним відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України з моменту його укладення. Аналізуючи положення п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, [PERSON] вважає, що умови договору лізингу, передбачені у даному пункті, не ґрунтуються на засадах цивільного законодавства щодо добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають істотної шкоди споживачеві, оскільки надають можливість продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати сплачені споживачем кошти у зазначеному розмірі (10% вартості предмета лізингу + 40% внесених платежів). Одержання плати продавцем (виконавцем, виробником) за послуги, які фактично споживачеві не надаються, суперечать принципам добросовісності та справедливості. Виходячи з наведеного, Позивач вважає,що включення відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» до договору лізингу, укладеного сторонами 05.03.2015 року, несправедливих умов (п. 12.1 ст. 12 договору), є порушенням норм законодавства. А отже, відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. Відповідно до підпункту 3.2.7 п. 3.2 ст. 3 договору лізингу Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання ним предмета лізингу або відмови продавця (постачальника транспортних засобів, з яким Лізингодавець уклав договори) здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі необрання нового предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом року, йому Лізингодавцем повертаються кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, тобто без повернення адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу та 40% внесених Лізингоодержувачем платежів, чим знову ж таки правам споживача завдається шкода. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або у двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, Позивач, сплативши суму 30 050,00 гривень вважав, що сплачує ці кошти безпосередньо за предмет лізингу - транспортний засіб (перший внесок за транспортний засіб). Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Під час звернення до суду Позивач поніс витрати на оплату правової допомогу в сумі 7 800,00 гривень. Представник позивача просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв щодо розгляду справи за його відсутності не надав, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим постановлення заочного рішення, проти якого не заперечує позивач. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню за таких підстав: 05.03.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - Відповідач) та [PERSON] (далі - Позивач) було укладено договір фінансового лізингу № 000914 (далі - Договір), за яким Відповідач зобов'язаний передати Позивачу транспортний засіб Daewoo Gentra Comfort MT, а Позивач зобов'язаний сплачувати встановлену плату (лізингові платежі). 06.03.2015 року [PERSON] склав заяву про відмову від договору фінансового лізингу №000914 від 05.03.2015 року та одночасно просив повернути грошові кошти в сумі 30 050,00 гривень, які сплачені авансом. Позивач у заяві зазначає, що послуги за вказаним Договором, зважаючи на їх ціну, явно не можуть задовольнити його інтереси, оскільки умови Договору для його фінансового стану є неприйнятними та неможливими для виконання, оскільки він має двох неповнолітніх дітей (14 і 4 роки),дружина знаходиться у безоплатній декретній відпустці по догляду за 4-річною дитиною. Також дружина не давала письмової згоди щодо укладення Договору. При цьому його щомісячний заробіток менше ніж 8 000,00 гривень. Також, після підписання Договору в Позивача виникають сумніви, що Відповідач виконає взяті на себе зобов'язання. Позивач вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює нечесну підприємницьку діяльність та вводить в оману споживачів. Уповноваженими особами ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» отримано вказану заяву 12.03.2015 року, вх. № 1586. На зазначене прохання Позивача щодо розірвання Договору та повернення грошових коштів в сумі 30 050,00 гривень ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» листом № 7165 від 31.03.2015 року повідомила, що договір лізингу № 000914 від 05.03.2015 року вважається розірваним з 12.03.2015 року, але у повернені грошових коштів відмовлено на підставі п. 12.1 статті 12 Договору. Згідно з п.12.1 статті 12 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Позивач вважає п. 12.1 статті 12 Договору незаконним, таким, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики, а отже є таким,що має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до Договору Адміністративний платіж - першочерговий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору. Але, під час укладання Договору, Позивача проінформовано не було за що саме сплачується Адміністративний платіж, а у хвилюючому стані під час укладання Договору він не міг вчитатися у текст договору, тобто цей платіж не було погоджено (індивідуально не обговорювався) з [PERSON] та не був наданий акт виконаних робіт за ці послуги. Також текст договору є об'ємним, та для вивчення та розуміння змісту потребує спеціальних знань та часу. Адміністративний платіж сплачується за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору. Оскільки, Позивач відмовився від договору, а отже й від зазначених послуг, у зв'язку з чим [PERSON] наполягав на поверненні грошових коштів. Так, 10 квітня 2015 року Позивачем було надіслано до Відповідача вимогу щодо повернення грошових коштів № 303/15, у якій він просив повернути грошові кошти в сумі 30 050,00 гривень. У разі відмови Відповідача від повернення коштів, [PERSON] просив: надати документи,що підтверджують прийняття Споживачем послуг на суму 30 050,00 гривень, з переліком їх кількості та вартості та надати деталізований перелік наданих Адміністративних послуг з розбивкою за одиницями виміру кожної послуги. Але з відповіді № 246 від 14.05.2015 року Відповідач знов спирається на п. 12.1. статті 12 Договору, згідно якого Адміністративний платіж поверненню не підлягає. Також зазначає, що факт підписання Договору лізингу № 000914 від 05.03.2015 року є свідченням того, що була проведена перевірка, розгляд та підготовка невідомого обсягу, невизначених документів для укладання договору. Тобто Відповідач не обтяжує себе наданням розгорнутої відповіді на запити своїм клієнтам. Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного Кодексу України до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач-фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Також, згідно п.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі, якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики, або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, та якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Також, відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарі (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпаним. Законодавчими актами і договорам, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі. Також, згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). П. 12.1 договору, згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору, так як надає можливість продавцю (виконавцю) не повертати сплачені споживачем кошти у разі розірвання договору, містить істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, завдає шкоди споживачеві. Умови договору про те, що лізингоодержувач зобов'язаний сплатити адміністративний платіж - першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності та справедливості, тому п. 12.1 договору № 000914 фінансового лізингу від 05.03.2015 року має бути визнаний судом недійсним відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України з моменту його укладення. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2012 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Аналізуючи положення п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, [PERSON] вважає, що умови договору лізингу, передбачені у даному пункті, не ґрунтуються на засадах цивільного законодавства щодо добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають істотної шкоди споживачеві, оскільки надають можливість продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати сплачені споживачем кошти у зазначеному розмірі (10% вартості предмета лізингу + 40% внесених платежів). Одержання плати продавцем (виконавцем, виробником) за послуги, які фактично споживачеві не надаються, суперечать принципам добросовісності та справедливості. Виходячи з наведеного, Позивач вважає,що включення відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» до договору лізингу, укладеного сторонами 05.03.2015 року, несправедливих умов (п. 12.1 ст. 12 договору), є порушенням норм законодавства. А отже, відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved