Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 26.11.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4670,89 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та Правилами, тарифами складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Незважаючи на взяті на себе за договором зобов`язання, [PERSON] належним чином не виконує умови договору, у зв`язку із чим станом на 15.06.2019 року заборгованість по кредиту становить 14435,46 грн., що складається з наступного: 4544,61 грн. - заборгованість за кредитом; 2,06 грн. - заборгованість про процентах за користування кредитом; 8770,78 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 1118,01 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Оскільки погасити заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється, позивач просить стягнути дану суму з відповідача, а також судові витрати. Відповідач подала відзив на позов, згідно якого позов не визнає. Вказала, що у заяві та Угоді позичальника від 26.11.2014 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафів, пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів, пені, комісії і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, позивач послався на тарифи АТ КБ «Приватбанк». Проте матеріали справи не місять підтверджень, що саме ці тарифи були зрозумілі відповідачу. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Тому відповідач наголошує, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком тарифи, Умови та правила не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачами саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім того, заборгованість за пенею та комісією в розмірі 8770,78 грн. та 1118,01 грн. штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язань позивач почав нараховувати з грудня 2015 року по червень 2019 року, тобто протягом 4 років та всупереч ст.258 ЦК України, яка встановлює спеціальну позовну давність для окремих видів вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), строком на один рік. Також відповідачем подана заява про застосування загального та спеціального строку позовної давності, так як перебіг позовної давності почався з 26.11.2014 року та тривав 3 роки, а саме до 26.11.2017 року. Таким чином, звернення з позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] не може заслуговувати на увагу у зв`язку із пропущеним загальним строком позовної давності. Тому відповідач просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що з Генеральної угоди чітко вбачається, що відповідачу встановлено процентну ставку у розмірі 0,01 % на рік, вказано розміри комісій та штрафів. Тобто сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Крім того, Умови і Правила надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях та на офіційному сайті банку. Також представник позивача наголошує, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі; відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Щодо спеціального строку позовної давності, представник позивача просить врахувати, що оскільки порушення зобов`язання триває, відсутня можливість встановити почато перебігу позовної давності. крім того, згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за договором. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідач своїм право подати заперечення не скористалася. Представником позивача подана до суду заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просить відмовити з підстав, наведених у відзиві. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 26.11.2014 року [PERSON] уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.6). Згідно з п.п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 4670,91 грн. на строк 6 місяців, з 26.11.2014 року по 31.05.2015 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, оплати процентів у розмірі 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в Заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 778,49 грн. для погашення заборгованості за кредитом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 14435,46 грн. заборгованості, яка складається з наступного: 4555,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2,06 грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість; 8770,78 грн. - заборгованість за нарахованою пенею та комісією; 1108,01 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.4). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем подана заява про застосування позовної давності (а.с.56-57). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Відповідно до виписки по рахунку за період з 01.11.2014 року по 09.08.2019 року (а.с.63-64) вбачається, що 20.07.2016 року [PERSON] було здійснено поповнення кредитної карти на суму 500,00 грн., тобто нею фактично були вчинені дії, які свідчать про визнання боргу. А тому саме з цієї дати слід обраховувати передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк звернення з позовом до суду. З матеріалів справи видно, що позивач звернувся з даним позовом до суду 03.07.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, враховуючи переривання строку позовної давності, вимоги позивача про стягнення з відповідача 4555,61 грн. заборгованості за тілом кредиту та 2,06 грн. несплачених процентів на прострочену заборгованість заявлені в межах строку позовної давності , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача штрафу. Ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних у цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше, ніж на 31 день, по зобов`язаннях, строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-ий день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1118,01 грн. (а.с.6). Отже, враховуючи, що останній платіж відповідачем здійснено 20.07.2016 року, саме з 21.08.2016 року слід обраховувати річний строк звернення до суду з вимогами про стягнення штрафу. Оскільки позовна заява надійшла до суду 03.07.2019 року, вимоги про стягнення штрафу заявлені позивачем поза межами спеціального строку позовної давності, а тому в частині вимог про стягнення з відповідача штрафу слід відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності. Щодо вимог про стягнення з відповідача комісії та пені. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди при порушені позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту, позичальник сплачує пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення. Проте підписана сторонами генеральна угода не містить даних щодо розміру пені. Також умовами Генеральної угоди, що підписана сторонами, взагалі не передбачено сплату відповідачем комісії (а.с.6). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені та комісії, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування, посилається на витяг з Умов і Правил надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та комісії. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. До вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості щодо сплати відповідачем комісії та пені, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору. Отже, в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути заборгованість по кредитному договору в розмірі 4546,67 грн., що складається з наступного: 4544,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2,06 грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 605,00 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed