Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд: визнати договір фінансового лізингу № 02137 від 17.02.2018 року укладений між ним та відповідачем ТОВ «Сігма Автолізинг» недійсним, а також стягнути з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь позивача грошові кошти в сумі 20\~000 тис. грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 17.02.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №02137 (далі - Договір) на придбання автомобіля на умовах фінансового лізингу. На підтвердження укладення договору нею було внесено кошти в сумі 20000грн. на рахунок відповідача з призначенням платежу - авансовий платіж, що підтверджується банківською квитанцією від 17.02.2018 року. Більш детально ознайомившись з Договором вона помітила, що кошти, які внесла як авансовий платіж відповідачем можуть бути зараховані як комісія за організацію Договору і поверненню не підлягають, а також замість автомобіля RENALT DUSTER в договорі зазначено RAVON R2, що не відповідає її намірам. Вона прийшла до висновку, що такі положення Договору є несправедливі та не відповідають вимогам закону та її внутрішній волі. Будучи незгодного з таким станом речей 27.02.2018 року вона звернулася до відповідача з заявою з вимогами про повернення коштів в розмірі 20\~000 грн. та розірвання Договору. Листом від 07.03.2018 року №774 відповідач повідомив, що їй буде повернуто тільки 80,00грн, а договір вони вважають розірваним. Станом на день звернення до суду з позовом кошти відповідачем не повернуті. Вважає, що укладений договір є несправедливим відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та таким, що обмежує права споживача. Також, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг, договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, тому з огляду на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, є недійсним. Ухвалою суду від 29.03.2018 року по справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу запропоновано подати до суду відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а позивачу надати відповідь на відзив. Сторони в судове засідання не викликалися, повідомлені про розгляд справи належним чином, з відповідними заявами, клопотаннями до суду не звертались, відповідач відзив на позов до суду не надавав. Зі згоди позивача у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд провів заочний розгляд справи без участі представника відповідача. Вивчивши позовну заяву, дослідивши законодавчу та нормативно-правову базу з питань, що стосуються спірних правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково з таких підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 17.02.2018 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» в особі представника [PERSON] укладено договір № 02137 фінансового лізингу (а.с.13- 27) строком на 60 місяців, за умовами якого відповідач повинен був передати позивачу в лізинг (користування) автомобіль марки RAVON R2, а не як сподівався позивач згідно додатку, підписаного ним до договору лізингу №02137 від 17.02.2018 року автомобіль RENALT DUSTER 2015 року чорного кольору (а.с. 11). За користування автомобілем позивач зобовязувався сплачувати щомісячні періодичні лізингові платежі, відповідно ст.10 Договору № 02137 фінансового лізингу. Крім того, договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль: у користування не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, з урахуванням умов, викладених у п.1.7 ст. 1 договору (п.4.1. ст.4 Договору), у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат (п.11.3 ст.11 Договору). Позивачу ТОВ «Сігма Автолізинг» було видано квитанцію на суму 20 000 тис. гривень, у якій вказано призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу № 02137 від 17.02.2017 року (а.с. 8). В день укладення договору фінансового лізингу № 02137, тобто 17.02. 2018 року, позивач сплатив 20 000 тис. гривень на рахунок відповідача, призначення платежу: авансовий платіж (оплата за автомобіль) (а.с. 9). Предмет лізингу позивачу не було передано, а тому 27.02.2018 року позивач звернулася до ТОВ «Сігма Автолізинг» із заявою про розірвання договору та повернення їй сплачених коштів в сумі 20\~000 тис. гривень (а.с. 10). Станом на день звернення до суду кошти відповідачем не повернуті. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, договір фінансового лізингу № 02137, укладений 17.02.2018 року між сторонами, є змішаним договором, містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, і згідно зі статтею 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки однією зі сторін договору є фізична особа. Однак, як зазначив позивач у своєму позові, оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, а отже, є нікчемним. Крім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Такої позиції додержується Верховний Суд України, і її викладено у правовому висновку у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та підтверджено правовим висновком у справі № 6-648цс16 від 18 січня 2017 року. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до пункту 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензування. Разом з тим, суду не надано належним чином завіреної копії самої ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, тобто, не доведено наявність у відповідача такої ліцензії. За таких умов договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, може бути визнаний судом недійсним. У звязку з цим, суд не вважає за необхідне досліджувати інші фактичні обставини справи, а саме: щодо справедливості договору з позиції прав споживача, законності умов договору та інше. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Згідно положень вказаної статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь - якою заінтересованою особою. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про повернення йому авансового платежу, сплаченого на рахунок відповідача 17.02.2018 року на виконання умов договору фінансового лізингу, в сумі 20 000 тис. грн., що сплачені відповідачем 17.02.2018 року на рахунок позивача. Щодо сплати судових витрат позивачем на правову допомогу у розмірі 5\~000 тис. грн., то заявлена вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодного підтверджуючого документу про дані витрати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, питання судових витрат вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України та підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial