Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» (надалі ПАТ «АТ НДІРВ») про стягнення остаточного розрахунку та середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 10.01.2002 року працював ПАТ «АТ НДІРВ». 03.11.2014 року його було звільнено з роботи за скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що в порушення ст. 116 КЗпП України відповідач не виплатив йому в день звільнення заробітну плату за листопад 2014 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. Після уточнення позовних вимог просить остаточно стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з урахуванням вихідної допомоги в розмірі 15960,00 грн.; середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку в сумі 32770,76 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди 9\~749,16 грн., судовий збір в розмірі 243,60 грн. В обґрунтування моральної шкоди посилається на те, що у звязку з не виплатою відповідачем належних йому сум у нього суттєво погіршився стан здоровя, він змушений лікуватися у стаціонарній клінічній лікарні №2 м. Харкова за великі гроші, у звязку з чим моральну шкоду оцінює в розмірі витрат на стаціонарне лікування за період з 16.02.2015 року по 27.02.2015 року в розмірі 9749,16 грн. За вказаних обставин, змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов на підставах, викладених в позовній заяві, в подальші судові засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. В судовому засідання представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 08.10.2014 року, позовні вимоги визнала частково, не заперечувала проти виплати на користь позивача заборгованості по заробітній платі, в задоволенні іншої частини позовних вимог просила відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. В подальші судові засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, з урахуванням раніше наданих заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. \~\~Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] з 10.01.2002 року працював виконуючим обовязки заступника начальника відділення ВАТ «Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» (на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 11.04.2011 року перетворено у ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань»), з 16.09.2002 року його було переведено на посаду заступника головного інженера з випробувань начальника ВТК, з 16.02.2006 року призначено начальником управління якості начальником ВТК, з 01.12.2012 року призначено начальником управління якості та промислової безпеки. 03.11.2014 року позивач був звільнений із займаної посади у відповідності до п.1 ст. 40 КЗпП України (арк. справи 4-5). \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не раніше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від\~\~ підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки ПАТ «АТ НДІРВ» № 05/427 від 26.05.2015 року станом на 27.05.2015 року загальна сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] складає 15 960,00 грн. (в тому числі вихідна допомога 5175,00 грн.). За таких обставин, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги чинного законодавства України про працю, що призвело до порушення законних прав позивача на оплату праці, у звязку з чим суд приходить до висновку, що доводи позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 15 960,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення суду, суд виходить з наступного. \~\~\~\~\~\~ У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999року непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Матеріалами справи встановлено та не оспорюється сторонами, що кінцевий розрахунок з позивачем в день його звільнення не був проведений. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно абз. 3 п.8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року вбачається, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Тобто застосування середньоденної ставки, а також визначення норми робочого часу залежать від режиму роботи та обліку робочого часу, встановленого на підприємстві. Суд не погоджується з доводами позивача з приводу того, що під час розрахунку середнього заробітку слід керуватися листами Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року та від 09.09.2014 року, якими запропонований розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 та 2015 роки відповідно, оскільки зі змісту цих листів вбачається, що вони мають лише рекомендаційний характер, а також визначено, що у звязку з тим, що чинним законодавством не встановлено єдиної норми тривалості робочого часу на рік, ця норма може бути різною залежно від того, який робочий тиждень встановлений на підприємстві, яка тривалість щоденної роботи, коли встановлено вихідні дні, а тому на підприємствах, в установах й організаціях норма тривалості робочого часу на рік визначається самостійно з дотриманням вимог ст. 50 53, 67 і 73 КЗпП. Згідно наказу директора ПАТ «АТ НДІРВ» № 138 від 28.10.2013 року на підприємстві в період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року встановлено неповний дводенний робочий тиждень. Наказом директора ПАТ «АТ НДІРВ» № 121 від 27.10.2014 року на період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року на підприємстві встановлено неповний дводенний робочий тиждень. Крім того, наказом директора ПАТ «АТ НДІРВ» № 40 від 17.12.2015 року працівникам підприємства, працюючим в режимі дводенного робочого тижня перенесені робочі дні, зокрема з січня, лютого, травня, червня 2015 року (арк. справи 27-28). З урахуванням встановленого графіку роботи підприємства, на якому працював позивач, оплаті за затримку розрахунку при звільненні підлягають наступні робочі дні: листопад 2014 року 7 днів, грудень 2014 року 10 днів, у січні 2015 року робочих днів на підприємстві не було, у лютому 2015 році робочих днів на підприємстві не було; березень 2015 року 17 робочих днів; квітень 2015 року 17 робочих днів; травень 2015 року 6 робочих днів; червень 2015 року 9 робочих днів, загальна кількість 66 днів. За таких обставин, загальна сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з урахуванням суми середнього заробітку позивача в розмірі 230,78 грн. становить: 66 днів *\~230,78 грн. = 15231,48 грн., що підлягають стягненню з відповідача. В частині стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оскільки відповідачем фактично не оскаржується факт існування заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації за моральну шкоду підлягають частковому задоволенню. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд\~\~враховує конкретні обставини справи, характер\~\~та ступень\~\~моральних страждань позивача. Суд вважає, що невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, останньому завдана моральна шкода. Разом з тим, суд не може погодитись із запропонованим\~\~позивачем розміром відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач оцінює моральну шкоду в розмірі витрат на стаціонарне лікування в медичній установі. Так, зі змісту доданої до позовної заяви медичної документації вбачається, що позивач звертається до медичних закладів охорони здоровя за лікуванням з діагнозом сахарний діабет впродовж останніх 18 років, постійно приймає ліки, має гіпертонічну хворобу (арк. справи 10), свої вимоги обґрунтовує наданими до позовної заяви копії чеків,замовлення доручення, актом прийому передачі товару та актом виконання. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього трудового законодавства, що обумовлюється тим, що позивач зазнав моральних страждань, суд не може прийняти розрахунок моральної шкоди, наведений позивачем, оскільки він не підтверджений належними та допустимими доказами, тому враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1500,00 грн. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про\~\~судовий збір» за\~\~подання\~\~позовної\~\~заяви,\~\~що має одночасно майновий і немайновий\~\~характер,\~\~судовий\~\~збір\~\~сплачується\~\~за\~ставками, встановленими\~\~для\~позовних\~\~ заяв\~майнового\~та\~немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про\~\~судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі\~\~-\~\~за\~\~подання\~\~позовів про стягнення заробітної плати,\~\~поновлення на роботі та за іншими вимогами,\~\~що випливають із трудових правовідносин. З матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно квитанції № 381245687.5.1 було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн., згідно письмової заяви він просить повернути йому вказану суму як помилково сплачену. За таких обставин, суд вважає, що судовий збір сплачений позивачем [PERSON] за подання заяви для звернення до суду в розмірі 243,60 грн. підлягає поверненню позивачу як помилково сплачений. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволеної частини позовних вимог. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 326,91 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі наведеного,

Outcome: partial