Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом. В обґрунтування вимог зазначив, що він зі своєю родиною мешкає у житловому будинку [ADDRESS], з 2004 р., тобто більше десяти років, здійснює його утримання, ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. Вказаний житловий будинок після смерті [PERSON], яка померла [INFO]., на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належав [PERSON], який помер у 2003 р. Окільки з 2004 року по цей час жодна особа не зверталася за захистом прав, порушених ним у звязку з користуванням нерухомим майном, він має право на визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Саме з цих підстав просить суд, визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач та представник позивача у судовому засіданні доводи заяви підтримали із наведених у позові підстав. Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, в адресованих суду письмових заявах просили справу розглядати за своєї відсутності, не заперечуючи проти задоволення позову. Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 4.11.1950 р., що набрала чинності для України з 11.09.1997 р., яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.1995 р. після смерті [PERSON], померлої [INFO]., [PERSON], належить житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з тексту позову та пояснень позивача та представника позивача надані під час судового розгляду, [PERSON] заселився у зазначений житловий будинок разом зі своєю родиною, здійснював його утримання, сплачував комунальні послуги з тих підстав, що протягом тривалого часу будинок мав занедбаний стан у зв'язку з тим, що в ньому ніхто не мешкав, а спадкоємець [PERSON] помер. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що добросовісно та відкрито володіє вказаним майном. Згідно довідки Виконавчого комітету Новокаховської міської ради від 28.10.2 015 р. №62, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю родиною з 2005 року. Відповідно до інформації Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції від 31.12.2015 р. та Новокаховської міської нотаріальної контори Херсонської області від 05.01.2016 р., наданої на запит суду, актовий запис про смерть гр. [PERSON] у державному реєстрі відсутній, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Таким чином, виходячи із змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем належних та допустимих доказів, що володіння є добросовісним, тобто що при заволодінні житловим будинком він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності - суду не надано. Враховуючи, той факт, що проживання у спірному будинку не є підставою для визнання права власності за набувальною давністю, така обов'язкова умова для визнання за особою права власності за набувальною давністю як добросовісність володіння у даному випадку відсутня, оскільки позивач вселився у спірний будинок самовільно, тому на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами в порядку набувальної давності.

Outcome: dismissed