Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду 06.04.2018р. з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS], зазначивши підставою позову ст. 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), у спосіб захисту, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Позиція позивача викладена в позовній заяві і у вступному слові, полягає в такому. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що йому належить квартира [ADDRESS] на праві власності на підставі укладеного 21.04.2004 року між ним та [PERSON] договору дарування, який посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області, про що в реєстр внесено відповідний запис № 1433. Свої права на житлове приміщення позивач [PERSON] зареєстрував 12.07.2004 року, що підтверджується витягом Орендного підприємства Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації № 4109714, номер запису 2869, в книзі № 19. З моменту укладення вказаного договору дарування відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають, не приймають участі в утриманні житла та сплаті коштів службам, які надають комунальні та інші послуги, але залишаються зареєстрованими. Наявність зазначеної реєстрації [PERSON] та [PERSON] в квартирі створює [PERSON]перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своєю власністю. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Ухвалою суду від 04.05.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. 24.05.2018 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач по позову посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є усунення перешкод у користуванні майном. У судовому засіданні встановлено наступне. Позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на праві власності на підставі укладеного 21.04.2004 року між ним та [PERSON] договору дарування, який посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області, про що в реєстр внесено відповідний запис № 1433. Свої права на житлове приміщення позивач [PERSON] зареєстрував 12.07.2004 року, що підтверджується витягом Орендного підприємства Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації № 4109714, номер запису 2869, в книзі № 19. З моменту укладення вказаного договору дарування відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають, не приймають участі в утриманні житла та сплаті коштів службам, які надають комунальні та інші послуги, але залишаються зареєстрованими. Наявність зазначеної реєстрації [PERSON] та [PERSON] в квартирі створює [PERSON]перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своєю власністю. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред'явлення до суду позову про усунення перешкод у користуванні майном випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 386, ст. 391 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом припинення дії, яка порушує право. У зв'язку з чим позивач, який має намір усунути перешкоди у користуванні майном вважає, що в нього є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном. Відповідно до ст. 30, ст. 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319, ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вилогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на праві власності на підставі укладеного 21.04.2004 року між ним та [PERSON] договору дарування, який посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області, про що в реєстр внесено відповідний запис № 1433 (а.с. 5-6). Свої права на житлове приміщення позивач [PERSON] зареєстрував 12.07.2004 року, що підтверджується витягом Орендного підприємства Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації № 4109714, номер запису 2869, в книзі № 19 (а.с. 8). З моменту укладення вказаного договору дарування відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають, не приймають участі в утриманні житла та сплаті коштів службам, які надають комунальні та інші послуги, але залишаються зареєстрованими (а.с. 13-14). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Вільнянської міської ради № 467 від 29.03.2018 року відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] не є родичами позивача [PERSON], зареєстровані в [ADDRESS] та дані про місце їх роботи невідоме (а.с. 13). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 28.03.2018 року в [ADDRESS] зареєстровані позивач по справі [PERSON], та відповідачі [PERSON] та [PERSON], але зі слів сусідів останні в квартирі не проживають 04.11.2003 року та місце їх проживання не відоме. В даній квартирі з 2004 року зареєстрований та мешкає позивач [PERSON] (а.с. 14). Станом на 12.06.2018 року відзиви на позов від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до Вільнянського районного суду Запорізької області не надійшли. В матеріалах цивільної справи достатньо доказів, які підтверджують те, що [PERSON] та [PERSON] не є власниками спірної квартири, не несуть обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, що спричиняє позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні належної йому квартири та порушує його права власника, що має істотне значення. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав позивача [PERSON], окрім судового, немає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме житловим приміщенням, слід звертати увагу, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормамиЖК УРСР та ЦК (статтями71,72,156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК). Як зазначено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12. 2014 року у справі № 6-35436 св14 за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] визнавши [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved