Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 08.12.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №002245, предметом якого був транспортний засіб Fiat 500L, комплектація/модифікація - Trekking, обєм/тип двигуна - 1.3/дизель, тип КПП АТ, привід передній. Вважає укладений договір таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору відповідач надав йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та надання послуг. Так, відповідачем була представлена недостовірна інформація щодо розміру лізингових платежів та вартості предмету лізингу, комплектації та технічних характеристик транспортного засобу, що є істотними умовами договору. Перед підписанням представник відповідача повідомив в усній формі, що автомобіль коштує 207000 грн. та спочатку необхідно сплати авансовий платіж 50000 грн. в якості часткової оплати його вартості. 08.12.2015 року ним було здійснено платіж в зазначеному розмірі та представник відповідача запевнив, що в договорі буде відображено усі їх усні домовленості щодо моделі, комплектації та технічних характеристик транспортного засобу та узгодженої вартості автомобіля. При підписані договору його постійно відволікали та торопили, створивши таку обстановку, що він не зміг ознайомитись із текстом договору, який має 11 сторінок надрукованих дрібним шрифтом. Отримавши примірник договору він побачив, що в останньому було вписано вартість автомобіля в розмірі 19444,44 долари США, що не відповідала узгодженій раніше вартості. Також після підписання договору він побачив, що сплачені кошти в розмірі 50000 грн. є не авансовим платежем, а адміністративним платежем за організацію та оформлення договору. Визначення в договорі предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі; п.1.7 договору визначені платежі, які не передбачені ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»; п.12.1 договору містить несправедливі умови, оскільки в ньому встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем; п.1.4 договору суперечить вимогам ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця та лізингодавця. Окрім цього, у відповідача відсутня ліцензія на право здійснення фінансових послуг, укладений між ними договір у відповідності до ст.799 ЦК України нотаріально посвідчено не було. В звязку з цим, позивач просив суд визнати недійсним укладений з відповідачем договір фінансового лізингу №002245 від 08.12.2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на його користь сплачені за договором кошти в сумі 50000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки не повідомив. В звязку з цим, враховуючи думку позивача та його представника, положення ст.ст.169,224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.12.2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу №002245, предметом якого був транспортний засіб Fiat 500L, комплектація/модифікація - Trekking, обєм/тип двигуна - 1.3/дизель, тип КПП АТ, привід передній. Вартість предмету лізингу згідно договору та додатків до нього сторонами визначена в сумі 19444,44 долари США, або 490000 грн. Відповідно до квитанції від 08.12.2015 року при укладанні договору позивачем на користь відповідача було сплачено авансовий платіж в сумі 50000 грн. Перевіряючи викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог доводи, умови укладеного між сторонами договору, суд враховує наступне. Згідно п.1.4 договору фінансового лізингу, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Разом з тим, в укладеному між сторонами договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В той час, як в силу ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права позивача, як споживача, на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Тому такі умови договору є несправедливими та не відповідають закону. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відносяться умови про лізингові платежі, які згідно ч.2 ст.16 цього Закону включають: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами п.п.9.7,9.8 спірного договору передбачені наступні лізингові платежі: адміністративний платіж, що підлягає сплаті за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату; аванс ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісія за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Також згідно п.п.10.1,10.2 договору позивач зобов'язаний щомісячно сплачувати лізингові платежі, кожен з яких включає в себе: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Умовами договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, п.п.3.2.7,5.4,10.14 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Згідно п.12.11 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Згідно ч.ч.5,6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Визнання недійсними зазначених вище положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому суд приходить до висновку про необхідність визнання договору недійсним в цілому. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст.209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно п.11-1 ст.4 цього Закону послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Під час розгляду справ не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частиною 1 ст.203 ЦК України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На підставі ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але однією із сторін або іншою заінтересованою особою заперечується його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню та слід визнати недійсним договір фінансового лізингу №002245 від 08.12.2015 року, укладений між сторонами, а також застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачені за договором кошти в сумі 50000 грн. У відповідності до ст.88 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved