Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, та просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. В обґрунтування позову відзначено, що [INFO] у позивачки народився син, [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. Батьком дитини є [PERSON] , з яким офіційного шлюбу не зареєстровано, та фактично вони однією родиною не були, оскільки наприкінці 2009 року, він покинув її з дитиною та з того часу не цікавився їх життям. Внаслідок певних подій у державі, у 2014 році, позивачка з сином змушені були переїхати з місця постійного проживання, та як внутрішньо переміщені особи з того часу постійно мешкають у м. Одесі, що підтверджується довідкою про взяття на облік. 17 березня 2017 року, позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб, від якого також має дитину, [PERSON] [INFO] , та всі разом, разом з його донькою [PERSON] , [INFO] , єдиною родиною мешкають у квартирі [ADDRESS] . Однак, батько [PERSON] , [PERSON] , залишився проживати у м. Донецьку, та з того часу, жодним чином не приймає участі у вихованні та забезпеченні сина, не цікавиться його життям, зареєстрований він та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку служби в справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.03.2019 р. №01-11/296/1вих «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітнього сина [PERSON] [INFO] » - враховуючи рекомендації комісії з питань захисту дітей Приморська районна адміністрація робить висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітнього сина [PERSON] [INFO] . В основу цього Висновку були покладені заяви та пояснення свідків та сусідів, серед яких є також рідна бабуся відповідача, [PERSON] , які вказують на викладені у позові обставини, та інші документи, зокрема характеристики та інше. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Представник органу опіки і піклування у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позов підтримує, матеріали справи містять їх висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та клопотання щодо розгляду справи за відсутності їх представника. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у позивачки народився син, [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. Батьком дитини є [PERSON] , з яким офіційного шлюбу не зареєстровано, та фактично не були однією родиною, оскільки наприкінці 2009 року, він покинув її з дитиною та з того часу не цікавився нашим життям. З 2014 року, позивачка з сином змушені були переїхати з місця постійного проживання, та як внутрішньо переміщені особи з того часу постійно мешкають у м. Одесі, що підтверджується довідкою про взяття на облік. 17 березня 2017 року, позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб, від якого також має дитину, [PERSON] [INFO] , та всі разом, разом з його донькою [PERSON] , [INFO] , єдиною родиною мешкають у квартирі [ADDRESS] . Однак, біологічний батько [PERSON] , [PERSON] , залишився проживати у м. Донецьку, та з того часу, жодним чином не приймає участі у вихованні та забезпеченні сина, не цікавиться його життям, зареєстрований він та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку служби в справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.03.2019 р. №01-11/296/1вих «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітнього сина [PERSON] [INFO] » - враховуючи рекомендації комісії з питань захисту дітей Приморська районна адміністрація робить висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007р. №3, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. У матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради 02.03.2019 р. №01-11/296/1вих, згідно якого визначено доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно свідоцтва про народження позивачка є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , опікуються за ним, а відповідач, який є батьком, який як встановлено судом, не виконує свої батьківські обов`язки відносно своєї дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», містить роз`яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської РА ОМР визначено доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] . Судом встановлено, що батько дитини, [PERSON] , вихованням та утриманням своєї дитини не займається, його життям та здоров`ям не цікавиться. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження свідомого нехтування своїми обов`язками відносно дитини. Відповідно до ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно п. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно п. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, враховує докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачем повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, а також з урахуванням потреб дітей, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина. На підставі викладеного,

Outcome: approved