Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, зазнаючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], 28.07.2015 року, зневажливо поставилися до нього, порушуючи його право честі та гідності, при наступних обставинах: він був позивачем по цивільній справі № 216/5179/14-ц за позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Дронго», Національна Акціонерна Страхова компанія «Оранта», про стягнення матеріальної і моральної шкоди від дорожньо-транспортної пригоди, яка розглядалась Центрально-Міським районним судом міста [PERSON]. Згідно доданого позову [PERSON] за для уникнення позовної вимоги, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди на суму 238984,88 грн. 13.07.2015 р. подав заперечення на позовну заяву в котрій заперечував обставини ДТП і просив дописати свідків [PERSON] та [PERSON]. які, 28.07.2015 р. в судовому засіданні під присягою та під розписку, надавали неправдиві покази, щодо обставин ДТП, вигороджували відповідачів від зазначеної сплати відшкодування та завдавали шкоди честі та гідності ,зазнаючи, що зіткнення не було взагалі і що травму позивач отримав від падіння з мопеду і інші неправдиві покази, про що він на наступному судовому засіданні 18.09.2015 р. зробив заяву. 20.10.2015 р. він надав заяву Прокурору м. Кривий Ріг [PERSON]. 16.11.2015 р. розпочато кримінальне провадження №42015040230000082 за ч. 1 ст. 384 КК України, 30.12.2015 р. кримінальне провадження було закрито, про що він дізнався 19.01.2016 р., та розписався на зазначеній відповіді. Таким чином, відповідач та свідки розповсюдили про нього та ДТП 12.09.2008 р. відомості, що не відповідають дійсності та порочать його честь гідність та унеможливлювали отримання відшкодування матеріальної та моральної шкоди від дорожньо-транспортної пригоди, при цьому, на той час не було відомо рішення суду. Протягом семи років [PERSON] доводив в суді по кримінальному провадженню, що обставини ДТП відповідають винесеному рішенню суду від 17.03.2014 р. та 13.05.2014 р. та не викликав [PERSON] та [PERSON] на судові засідання за для надання показів, котрі зовсім протилежні обставинам встановленими апеляційним судом. Після рішення апеляційного суду він подав до Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу заяву, про стягнення матеріальної та моральної шкоди від дорожньо-транспортної пригоди ,після чого [PERSON] змінює покази обставин ДТП та підговорює свідків [PERSON] та [PERSON] за для надання неправдивих показів, які після цього заявили під попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, що зіткнення не було взагалі і що травму він отримав від падіння з мопеду і інші неправдиві покази не зумівши вказати місце зіткнення, що може бути доказом про відсутність свідків на місці ДТП. Після цих слів він отримав душевну травму, від якої досі не може відійти. Після цієї події він взагалі, не розуміє, що відбувається, якщо в суді під присягою можливо надавати покази протилежні встановленим цим-же судом, то де держава Україна, як правова держава котра вимагає дотримання виконання законів. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його, гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Згідно ч. 3 ст. 297 ЦК, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Тому він вважає, що відповідачі повинні спростувати сказане, тобто вибачились у нього при свідках за це. Окрім того неправомірними діями відповідачів, щодо порушення його права на повагу честі та гідності, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав після сказаних слів та у приниженні його честі та гідності відповідачами. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК, моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та у приниженні честі та гідності полягає відшкодуванню. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить 8000,00 грн. такий розмір компенсації за завдану моральну шкоду він визначає залежно від глибини своїх душевних страждань, ступеня вини відповідачів та приниження його честі та гідності серед інших осіб. Тому, він просить зобов'язати відповідачів вибачитися у нього при свідках за приниження його честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності; стягнути з відповідачів на його користь 8000 грн. у відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідачів на його користь витрати, пов'язані з розглядом справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив задовольнити його позов. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, кожен із них, окремо, надали суду письмову заяву, в якій просили суд розглядати справу без їх участі, а також надали суду письмові заперечення проти позову [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, а також матеріали цивільної справи № 216 /5179/14-ц, приходить до наступного висновку. Із матеріалів цивільної справи № 216/5179/14-ц вбачається, що 21 вересня 2015 року Центрально-Міський райсудом м. Кривого Рогу, під головуванням судді Мазурчака В.М., було постановлено рішення за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дронго», [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі - Рішення). Відповідно даного Рішення, судом позов [PERSON] було задоволено частково. В своєму Рішенні суд вказав, що 12.09.2008 року приблизно о 13.30 год. [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц 612 Д» державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить ТОВ «Дронго» рухався по сухому дорожньому покриттю вул. Пехотинська з боку вул.. Урицького в напрямку Військового містечка-35 Центрально-Міського району м. Кривого Рогу. У цей час попереду в попутному напрямку автомобіля марки «Мерседес Бенц» рухався зі швидкістю 20 км /год мопед марки «Карпати» під керуванням водія [PERSON] Водій [PERSON], який рухався по вказаній вулиці зі швидкістю 23,9 км/год при русі свого транспортного засобу, при наближенні до мопеду, під керуванням [PERSON], який рухався у попутному напрямку, в межах його смуги, не вибрав безпечну дистанцію, безпечну швидкість свого транспортного засобу, належним чином не оцінив дорожню обстановку, при наближенні до попутного транспортного засобу проявив неуважність, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і поблизу в'їзду у Військове містечко -35 допустив зіткнення з мопедом «Карпати» під керування водія [PERSON], в результаті чого, відповідно до висновків комісійної судово-медичної експертизи №188 від 11 11.2011 року спричинив останньому тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками стійкої (постійної) втрати загальної працездатності понад 1/3 (більш 33%). Своїми діями [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження. Дані фактичні обставини встановлені постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17.03.2014 року у справі № 216/174/14-к, відповідно до якої кримінальну справу відносно [PERSON] за обвинуваченням в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України закрито, а [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року, та підтверджено Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року. Дані судові рішення є чинними (а.с. 130-132 цивільної справи № 216 /5179/14-ц). Позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Дронго» на користь [PERSON] - 32778 гривень втраченого заробітку (доходу) за період з 12.09.2008 року по 01.01.2012 року. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 130-136 цивільної справи № 216 /5179/14-ц). Рішення набрало чинності 17.11.2015 року. В цивільній справі № 216/5179/14-ц [PERSON] заявляв клопотання про притягнення за ст.. 384 КК України, [PERSON], а також свідків [PERSON] та [PERSON] (мовою оригінала) та вказував, що «[PERSON] давав такі пояснення: А) [PERSON] впав за 0,5 метра до автомобіля на лівий бік; Б) стверджував мотоцикл, а не мопед, а також не показав, як він отримав компресійний перелом хребта, що є основним доказом. Покази [PERSON] : А ) що він тільки мичав і нічого не міг сказати, що суперечить показам свідків і самого [PERSON]; Б) відмовився намалювати приблизне місце знаходження маршрутного таксі; В) Не зумів вказати напрямок руху даного автомобіля. Що свідчить, що [PERSON] взагалі не було на місці ДТП» (а.с. 92-93. цивільної справи № 216 /5179/14-ц). Суд, при розгляді даної цивільної справи враховував те, що позивач є інвалідом, йому пропонувалося судом мати захисника з Центру безоплатної юридичної допомоги, але він категорично відмовився. Із письмових заперечень наданих відповідачами по даному позову вбачається, що ні [PERSON], ні [PERSON] не визнали позов [PERSON] та вказали суду кожен окремо, що «слідчим відділом Центрально-Міського ВП КВП ГУНП у Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42015040230000082 від 16.11.2015 року за заявою [PERSON] за ч.1 ст. 384 КК України. За результатами розслідування зазначеного кримінального провадження 30.12.2015 року слідчим СВ Центрально-Міського ВП винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином, під час судового розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, судом були взятті до уваги всі докази, які були здобуті в ході досудового слідства, в тому числі і взяті до уваги покази свідків. Доказами у зазначеній кримінальній справі є не тільки покази свідків, але і висновки судових експертиз та інші докази, які були враховані при постановленні судового рішення, що набрало чинності. Крім того, ним ([PERSON], [PERSON]А.) надавалися покази в суді, які відповідають дійсності і є правдивими, а позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, ніяких незаконних дій відносно [PERSON] він не вчиняв, будь -якої майнової або фізичної шкоди останньому не спричиняв. Він ([PERSON], [PERSON]В.) просить суд відмовити у позові [PERSON].» (а.с.33-34, 50-51). Із постанови про закриття кримінального провадження від 30.12.2015 року, винесену слідчим слідчого відділу Центрально-Міського ВП КВП ГУНП у Дніпропетровській області у кримінальному провадженні за заявою [PERSON], внесеного в ЄРДР за № 42015040230000082 від 14.11.2015 року вбачається, що по справі проводилося досудове розслідування. За результатами розслідування зазначеного кримінального провадження 30.12.2015 року слідчим СВ Центрально-Міського ВП винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину передбаченого ч.1 ст. 384 КК України. Із листа від 11.01.2016 року керівника Криворізької місцевої прокуратури №3 вбачається, що за результатами перевірки законності закриття кримінального провадження за №42015040230000082 від 14.11.2015 року, внесеного в ЄРДР за заявою [PERSON] за попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст. 384 КК України, підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження не вбачається (а.с. 49). Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. У абзацах 1, 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) . Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Отже, як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лігенс проти Австрії» (1986рік), суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеною ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оспорювана інформація, на яку позивач посилається в своєму позові, як на недостовірну та таку, що зачіпає його інтереси, оскільки є неправдивою, шкодить йому і принижує його честь та гідність, а тому негативно характеризує його особисті та ділові якості, не містить фактичних даних, а є лише оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. На підставі ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх дійсності і спростувати. Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 280 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо фізичній особі внаслідок порушення його особистого немайнового права спричинена майнова чи моральна шкода, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди мають похідний характер і пов'язані з встановленням факту порушення прав особи незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, і під час судового розгляду справи не доведено факт неправомірного поширення відповідачами негативної інформації щодо позивача, або порушення інших прав, вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed