Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він отримав другу групу інвалідності внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 17 липня 1985 року з вини працівника ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» [PERSON] Відповідно до рішення Харківського районного суду м. Києва від 23 липня 1996 року йому було присуджено отримувати з підприємства - відповідача суму щомісячного грошового відшкодування у розмірі 8525000 карбованців, які в подальшому було перераховано у 82 гривні 25 копійок. Позивач вважає, що у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом підлягає відповідному збільшенню. Зазначив, що він звернувся до відповідача із заявою про здійснення такого перерахунку, однак відповідач листом від 25 листопада 2011 року за № 07/348 відмовив йому у здійсненні такого перерахунку. Просить суд ухвалити рішення, яким виплачувати йому розмір відшкодування шкоди завданої каліцтвом, виходячи з розміру середньої заробітної плати покупця склотари(його остання посада до отримання групи інвалідності) за 2011 рік, 2012 рік та 2013 рік. В судовому засіданні уточнивши правові підстави позову вважав, що суду необхідно застосовувати правила частини 2 статті 1208 Цивільного кодексу України і виходячи з розрахунків наданих ним до суду стягнути на його користь з відповідача суму у розмірі 69028 гривень, яку відповідач зобов'язаний був йому нарахувати та виплатити з моменту його звернення з відповідною заявою. Крім того, позивач зазначив, що він звернувся до адміністрації ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» із заявою про відшкодування вартості путівки на санаторно-курортне лікування, однак відповідач листом від 27 травня 2013 року за № 07/155 відмовив йому у компенсації вартості такої путівки, оскільки вважали що таку компенсацію повинен відшкодовувати Фонд соціального страхування. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив суд задовольнити її повністю. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Зокрема зазначили, що відповідно до матеріалів бухгалтерських документів позивачу здійснюється відшкодування шкоди, завданої каліцтвом шляхом індексації суми присудженої на підставі рішення суду, у зв'язку з фактом підвищення вартості життя, відповідно до правил частини 1 статті 1208 ЦК України. Щодо вимог позивача про відшкодування вартості путівки на санаторно-курортне лікування, то відповідач вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивач вже використав своє право на таке відшкодування і адміністрацією ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 серпня 2011 року було сплачено позивачу відшкодування вартості путівки на санаторно-курортне лікування у розмірі 10488 гривень. З посиланням на письмові заперечення проти позову, що долучені до матеріалів справи просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши сторони, представників, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 23 липня 1996 року та виконавчого листа № 2-225 виданого 06 серпня 1996 року [PERSON] щомісячно, починаючи з квітня 1996 року сплачується 8525000 карбованців втраченого заробітку (сума щомісячного відшкодування шкоди), що в перерахунку в українську гривню згідно Указу Президента України про грошову реформу в Україні від 25 серпня 1996 року за № 762/96 та Постанови Кабінету Міністрів України від 26 серпня 1996 року за № 1002 становить 85 гривень 25 копійок. Відповідно до абзацу другого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правовідносини, щодо відшкодування [PERSON] шкоди виникли у 1996 році і продовжують існувати після набуття чинності Цивільним кодексом України в редакції від 16 січня 2003 року, а тому до правовідносин, що виникли між сторонами спору в частині питання про збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної заробітної плати необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року. Суд не бере до уваги твердження позивача про необхідність здійснення нарахувань відшкодування шкоди завданої каліцтвом за правилами ч. 2 ст. 1208 ЦК України виходячи з наступних міркувань. Середня заробітна плата у галузі оптової та роздрібної торгівлі, ремонту автотранспортних засобів і мотоциклів, наведена в листі Головного управління статистики у м. Києві № 08/2-17/12353 від 30.09.2013 року неможливо використовувати для розрахунку втраченого заробітку позивачем, оскільки вона не відображає реальний рівень заробітної плати по посаді приймальника склотари (на якій працював [PERSON] на дату завдання йому шкоди) на сьогоднішній день. Відшкодування шкоди може збільшуватися лише на коефіцієнт зростання середньої заробітної плати у галузях національної економіки, як передбачено ч. 2 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а не шляхом множення розміру середньої заробітної плати на відсоток втрати працездатності, як розраховує позивач. В такому випадку розмір відшкодування втраченого заробітку позивача станом на 2013 рік повинен був становити 539 гривень, однак згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 pоку за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» з подальшими змінами та доповненнями, дія Закону України від 23 вересня 1999 pоку за № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасною випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не поширюється на працівників, які виконували роботу не відповідно до трудового договору і не є суб'єктами страхування від нещасного випадку, а також на осіб, зазначених у ст. 11 цього Закону, які не сплачували страхових внесків із добровільного страхування від нещасного випадку. З матеріалів справи вбачається, що розмір відшкодування [PERSON] завданої шкоди був встановлений рішенням Харківського районного суду м. Києва від 23 липня 1996 року, виходячи з розміру середнього заробітку позивача, а тому на день розгляду справи такий розмір підлягає збільшенню шляхом його індексації або у випадку збільшення мінімальної заробітної плати (якщо його встановлено в залежності від мінімальної заробітної плати). Відповідно до ч. 1 ст. 1208 ЦК України, за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Виходячи з правил ч. 1 ст. 1208 ЦК України та враховуючи, що на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 23.07.1996 року, вперше розмір щомісячного відшкодування [PERSON] шкоди було встановлено виходячи із середньої заробітної плати останнього за займаною на час завдання шкоди посадою приймальника склопосуду, що на той момент становила 85 гривень 25 копійок, підставою для збільшення розміру щомісячного відшкодування шкоди відповідно до ч. 1 ст. 1208 ЦК України є підвищення вартості життя за умови подачі потерпілим відповідної заяви. В такому разі розмір відшкодування шкоди підлягає індексації на офіційно встановлений індекс інфляції на підставі рішення суду, що здійснюється відповідачем та підтверджено відповідними бухгалтерськими довідками, які долучені до матеріалів справи. З розрахунку наданого представниками відповідача, вбачається, що з урахуванням індексації, розмір відшкодування станом на 01.01.2014 року мав би становити 687 гривень 71 копійку. З наказів ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» за № 135 від 29 листопада 2001 року, за № 125 від 16 грудня 2003 року та за № 09 від 08 лютого 2011року, копії яких долучені до матеріалів справи, останнє, починаючи з 2001 року здійснювало перерахунок відшкодування втраченого позивачем заробітку і збільшувало його розмір. Згідно довідки про виплату [PERSON] грошової компенсації втраченого заробітку за 2011-2013 роки за № 07/9, фактична сума відшкодування втраченого заробітку, що виплачується позивачу, станом на 10 грудня 2013 року становила 803 гривні. Суд проаналізувавши докази надані сторонами вважає, що в цій частині позовних вимог, [PERSON] необхідно відмовити, оскільки відповідачем його права не порушувалися, а наданий позивачем розрахунок розміру відшкодування шкоди у зв'язку із ростом середньої заробітної плати у галузі економіки, до якої могла бути віднесена професія приймача склотари, є помилковим твердженням останнього і судом до уваги не береться, у зв'язку з вищенаведеними мотивами. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача вартості путівки на санаторно-курортне лікування, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до абзацу 8 ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порядок та умови забезпечення інвалідів санаторно-курортними путівками визначає Кабінет Міністрів України. Відповідно до абзацу другого статті 29 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки і компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного вікування призначає і виплачує місцевий орган виконавчої влади, який відповідно до своїх повноважень забезпечує санаторно-курортне лікування інвалідів, категорії яких визначені законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2007 року № 150 затверджено Порядок виплати деяким категоріям інвалідів грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування. В пункті 13 вищезазначеного Порядку обумовлено, що грошова компенсація за самостійне лікування інваліда виплачується один раз на три календарних роки, якщо інвалід не одержував безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу, у розмірі,обчисленому відповідно до п. 4 Порядку (тобто, в залежності від групи інвалідності, II група - 75% розміру середньої вартості санаторно-курортної путівки, що визначається Мінсоцполітики за поданням Фонду соціального захисту інвалідів, і плодженим з Мінфіном, щороку до 15 березня). Відповідно пункту 3 зазначеного Порядку, підставою для виплати грошової компенсації за путівку та за самостійне лікування є наступні документи: заява інваліда про виплату грошової компенсації; медична довідка за формою 070-О щодо необхідності забезпечення санаторно-курортним лікуванням; документ про сплату повної вартості санаторно-курортної путівки, що засвідчує проходження інвалідом санаторно-курортного лікування (тільки в разі виплати компенсації за самостійне лікування); посвідчення інваліда. Позивачем надано суду рахунок-фактуру № СФ-0000071 від 10 липня 2013 року на суму 12144 гривні. В судовому засіданні позивач зазначив, що дана путівка на санаторно-курортне лікування є путівкою до профільного закладу ДП «Санаторій «Конча Заспа» і така обставина відповідачами не оспорювалась. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток(дохід) втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо. За таких обставин, суд з врахуванням доказів по справі оцінених у сукупності з вищенаведеними правовими нормами, вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації вартості санаторно-курортної путівки у розмірі пред'явленому до стягнення підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial