Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: зняти арешт з усього майна, що належить покійній [PERSON], накладеного на підстави постанови №1433403 від 03.11.2004 року, реєстровий номер обтяження 107165778, реєстратор Перша Київська державна нотаріальна контора; зняти заборону з усього майна, що належить покійній [PERSON], накладеного на підставі постанови №1433403 від 03.11.2004 року, реєстровий номер обтяження 107165778, реєстратор Перша Київська державна нотаріальна контора; зобов'язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Києва зняти арешт та заборону з усього майна, яке належить покійній [PERSON], шляхом внесення відповідних змін до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] року, померла [PERSON]. Представник позивача [PERSON] звернувся до нотаріуса Третьої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. Однак отримав відмову, оскільки на все майно померлої накладено арешт. Обтяження у вигляді арешту було накладено Першою Київською державною нотаріальною конторою 03.11.2004 року за №1433403. Підставою накладення обтяження була постанова відділу виконавчої служби Радянського РУЮ, від 05.06.2001 року. З метою зняття арешту, представник позивача звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києві щодо припинення чинності арешту та отримав відповідь №3172 від 20.12.2017 року, відповідно до якої, журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцям та завершені до 2013 року, знищені за закінченням строку зберігання, а тому інформації стосовно заборгованості надати не можуть. Будь-які відомості щодо даного виконавчого провадження відсутні. Станом на 15.12.2017 р., виконавчі провадження в Шевченківському відділ державної виконавчої служби щодо померлого боржника [PERSON] не перебувають. У зв'язку з цим правових підстав для задоволення заяви про зняття арешту немає. Так, через арешт, накладений на спадкове майно, нотаріус не має можливості видати [PERSON], свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом. Таким чином, наявність арешту на майно, за відсутності правових підстав для цього порушує її право приватної власності, внаслідок чого [PERSON] позбавлена змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися майном, у зв'язку з чим звернулася до суду. Представник позивачки в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд заяви у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач свого представника у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надіслав до суду заяву, в якій просив суд слухати справу за відсутності представника відділу. Свого відзиву на позовну заяву до суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надіслав до суду заяву, в якій просив суд слухати справу за відсутності представника нотаріальної контори. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.02.2000 р., квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON]. [INFO] р. померла [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №16881, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO] р. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до третьої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус Третьої Київської державної нотаріальної контори у своїй відповіді №1729/02-14 від 12.12.2017 р. на заяву №623 від 12.12.2017 року, повідомило, що свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на 37/100 частин квартири [ADDRESS], що належали померлій [INFO] року [PERSON], видано бути не може, оскільки: згідно інформації з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №107165778 від 12.12.2017 року, виявлено арешт, накладений першою київської державною нотаріальною конторою 03.11.2004 року за №1433403. На запит представника позивача, Першою Київською державної нотаріальною конторою було надано копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.06.2001 року. Арешт на все майно [PERSON] було накладено на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Радянського РУЮ від 05.06.2001 року, під час примусового виконання рішення Радянського районного суду м. Києва від 21.02.2000 р. Згідно копії рішення Радянського районного суду м. Києва від 21.02.2000 р., позов Комунального підприємства житлового господарства Радянського району м. Києва до [PERSON] про стягнення боргу задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства житлового господарства Радянського району м. Києва борг в розмірі 388,92 грн. та держмито в розмірі 19,15 грн., а всього 408,37 грн. Відповідно до відповіді Шевченківського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві №3172 від 20.12.2017 р. за запит представника позивача [PERSON] повідомило, що журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцям та завершені до 2013 року, знищені за закінченням строку зберігання, а тому інформації стосовно заборгованості надати не можуть. Будь-які відомості щодо даного виконавчого провадження відсутні. Станом на 20.12.2017 р., виконавчі провадження в Шевченківському відділ державної виконавчої служби щодо померлого боржника [PERSON] не перебувають. У зв'язку з цим правових підстав для задоволення заяви про зняття арешту немає. Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №02/10-247 від 03.07.2018 р., яка видана [PERSON] за дорученням від [PERSON], що по квартирі [ADDRESS] заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій станом на 01.07.2018 р. відсутня. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як передбачено вимогами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, враховуючи те, що обставини, які стали підставою для арешту майна відсутні, виконавче провадження на виконанні в Шевченківському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві з виконання рішення Радянського районного суду від 21.02.2000 року, боржником за яким є [PERSON], в ході здійснення якого державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника не перебуває, та квартира, на яку діє арешт та яка є спадковим майном, порушує права позивача, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом та позовом в цій частині підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про зняття заборони з майна та зобов'язання зняти арешт, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з того, що дані вимоги є передчасними, оскільки зняття арешту відбувається на підставі рішення суду та при знятті арешту автоматично знімається заборона відчуження.

Outcome: partial