Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 10 листопада 2011 року близько 01 год. 20 хв. [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], належний його матері, в салоні якого знаходився позивач, як пасажир, рухаючись зі швидкістю близько 100 км/год. по автодорозі в м. Могилеві-Подільському по вул. Пушкінській в напрямку Могилів-Подільського автовокзалу, не вибравши безпечної швидкості руху автомобіля, на вигині автодороги в районі «Маслозаводу» по вул. Пушкінській, 146 не впорався з керування та допустив зіткнення із залізобетонною опорою, в результаті чого [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду у кримінальній справі № 1-42/12 від 02 березня 2012 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину за ч.2 ст. 286 КК України, за даним фактом. Цивільний позов у кримінальному провадженій справі не заявлявся. Відповідач обіцяв допомагати матеріально позивачу, однак в подальшому вказаних дій не вчиняв, коштів на лікування [PERSON] відповідач не надавав. Окрім того, позивач зазначив, що отримані фізичні травми позбавили його можливості вести нормальний спосіб життя, що завдало йому значних душевних страждань. Позивач вказує, що своїми діями відповідач завдав йому матеріальної шкоди на суму 14 593 грн.30 коп., оскільки вказана сума коштів була потрачена [PERSON] на лікувався амбулаторно. Окрім того, позивач зазначає, що моральну шкоду, яку йому завдав відповідач він оцінює в розмірі 50 000 гривень. В подальшому позивач звернувся до суду із позовною заявою про збільшення розміру позовних вимог, в частині матеріальної шкоди до 16 950,61 грн. Дана заява з доданими до неї документами була направлена та вручена відповідачеві (а.с.91). Позивач та його представник в судове засідання не з'явились. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, надавши суду другу заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з сімейними обставинами. Доказів причин поважності неявки в судове засідання жодного разу не надав. За таких обставин суд визнав неявку відповідача неповажною. Враховуючи зазначені обставини та положення ст. 169, 224-226 ЦПК України суд, зважаючи на зміст заяви представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази суд, прийшов до переконання в тому, що в позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Нормами статті 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а в п.1.ч.2 даної статті зазначено, що реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Суд встановив, що 02 березня 2012 року вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину за ч.2 ст.286 КК України за що йому було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування обраного покарання з випробовуванням та встановлено іспитовий строк - 3 роки. Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся (а.с.4-5). Згідно вироку суду [PERSON] засуджено за вчинення злочину за обставин, що 10.11.2011, близько 01 год. 20 хв., керуючи автомобілем [NUMBER], що належав матері [PERSON] та яким він заволодів без законних підстав, в салоні якого знаходився пасажир [PERSON], рухаючись зі швидкістю приблизно 100 км/год. по автодорозі в м. Могилеві-Подільському по вул. Пушкінській в напрямку Могилів-Подільського автовокзалу, не вибравши безпечної швидкості руху автомобіля та на вигині автодороги в районі розташування території «Маслозаводу» по вул. Пушкінській № 146 не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з залізобетонною опорою, в результаті чого пасажир автомобіля [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Згідно висновку експерта № 27/14 від 18.01.2012 року в громадянина [PERSON] мали місце такі тілесні ушкодження: відкрита проникаюча черепно-мозкова травма, забій головного мозку важкої ступені тяжкості, вдавлений перелом лобної кістки справа, перелом основи черепа, рвана рана промежини, травматичний розрив уретри, забій правої легені та травматичний шок ІІ ступеню, які у всій сукупності належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя під час їх утворення. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, зокрема, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вказаним вище вироком суду встановлено, що злочинним діями відповідача було завдано шкоду здоров'ю позивача. Враховуючи дату народження та дату події, позивач на час ДТП був неповнолітнім. За загальним правилом встановленим ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч.3 ст. 1187 ЦК України, яка регулює питання відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Як зазначив позивач в позовній заяві та згідно копій розписок від 02.03.2012 та 19.01.2012, [PERSON] надав позивачу 1500 грн. та 900 грн. та зобов'язався в подальшому матеріально допомагати батькам позивача для його лікування, однак відповідач своїх зобов'язань не виконав. Матеріальної чи моральної допомоги [PERSON] більше не надавав (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України, яка регулює питання відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, встановлює, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. На підтвердження факту завдання тілесних ушкоджень позивачу суду надано також копії медичних документів позивача, зокрема, виписки з історії хвороби № 12699 та з історії хвороби № 9575 (а.с.10-11). На підтвердження суми матеріальних витрат, понесених для відновлення здоров'я позивача суду надано лист комунальної установи «Могилів-Подільська окружна лікарня інтенсивного лікування» № 01/01-05-302 від 13.02.2015 року, в якому також вказано, що [PERSON], [INFO] знаходився в реанімаційному відділенні Могилів-Подільської МТМО з 10.11.2014 по 18.11.2014, а також перелік та вартість медикаментів (а.с.8-9); квитанції та рахунок №5 від 04.01.2012 (а.с.76-79). Враховуючи викладене суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду понесену для відновлення стану здоров'я позивача, згідно розрахунку позивача. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 50 000 грн. моральної шкоди суд зважає на таке. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України (п. п. 3, 9) № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує вимоги ст. 23 ЦК України, зокрема те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, або незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо, зокрема, шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а також в інших випадках, встановлених законом. Так, 09.06.2015 позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 20.07.2015 № 053601 щодо 2 групи інвалідності (а.с.72). Окрім того, згідно виписок-епікриз від 28.02.2013 № 1027, від 07.05.2013 № 2482, від 01.04.2014 № 1610 виданих Могилів-Подільським міським територіальним медичним об'єднанням Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні, [PERSON] поступав на лікування до вказаного закладу із нападами втрати свідомості та йому було встановлено діагноз: симптоматична післятравматична епілепсія (а.с.66-71). Також, як зазначав позивач в позовній заяві, внаслідок травм отриманих при дорожньо-транспортній пригоді 10.11.2011, він отримав інвалідність і змушений довгий час лікуватись, на підтвердження чого надав копію індивідуальної програми реабілітації інваліда від 20.07.2015 № 1535/1739 (а.с.74-75). При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, тому суд вважає, що завдана моральна шкода підлягає компенсації грошима в розмірі в який її оцінив позивач, а саме 50000,00 грн., і ця моральна шкода згідно зі ст. 23 ЦК України полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із ушкодженням її здоров'я. Крім того, судом враховано, що внаслідок ДТП, яка призвела до ушкодження здоров'я позивача, також порушила звичайні життєві його стосунки, зокрема через відмову вирішити питання про відшкодування шкоди з відповідачем позасудовою процедурою, позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Питання щодо судових витрат слід вирішити згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved