Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому прохає стягнути з [PERSON] , [PERSON] солідарно на його користь заборгованість за борговою розпискою від 04.04.2016 у розмірі 12 061 доларів США та понесені судові витрати зі сплати судового збору. Заявлені вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на загальну суму 12000 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики відповідач надала власноручну складену нею розписку, відповідно до якої 04.04.2016 відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 12 000 доларів США на невизначений термін. 19.02.2021 [PERSON] направив вимогу відповідачам про повернення боргу, однак зобов`язання залишилось не виконаним. Ухвалою суду від 24.06.2021 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.28). У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав повністю, не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. Будучи повідомленими у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, відповідачі до суду не з`явилися. Правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову не скористалися. Ухвалу про заочний розгляд справи постановлено у судовому засіданні у відповідності до вимог ст. 281 ЦПК України. Дослідивши приєднані до справи матеріали, судом встановлено, що 04.0.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якої [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 12000 доларів США без зазначення строку повернення. Відповідно до положень ч. 1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно норм ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Верховний Суд у своїй постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Крім того відповідно до ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя. Відповідно до витягів із паспортів відповідачів [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1992 (а.с.8-11). Отже, наявна боргова розписка від 04.04.2016, яка написана власноруч [PERSON] , підтверджують факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки у ній зазначений факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики. Судом встановлено, що права позивача порушені, оскільки відповідачі належним чином не виконали зобов`язань, взятих на себе, відповідно до договору позики і заборгованість за борговою розпискою від 04.04.2016 відповідачами добровільно не сплачується, при цьому, що позивачем було направлено лист-вимогу про повернення суми позики 19.02.2021, яке було отримано відповідачами, доказів сплати суми боргу відповідачами не надано, суддя вважає за необхідне стягнути з відповідачів суму заборгованості примусово. Питання про судові витрати вирішено судом згідно норм ст.141 ЦПК України, відповідно до якої витрати позивача на оплату судового збору, які документально підтверджені (а.с.1) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved