Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», в якому, з врахуванням змінених позовних вимог, просить визнати повідомлення [PERSON] листом ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» від 12.03.2015 № 28 про його наступне звільнення 29.05.2015 з посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, незаконним, визнати звільнення [PERSON] з посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» 29.05.2015 неправильним (без законних підстав та з порушенням встановленого порядку), визнати наказ ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» від 29.05.2015 про звільнення [PERSON] з посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» 29.05.2015 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити [PERSON] на роботі, та стягнути з ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» на користь [PERSON] 5358,20 грн. недотриманої заробітної плати за лютий 2015 року, 5844,51 грн. недотриманої заробітної плати за березень 2015 року, 5738,04 грн. недотриманої заробітної плати за квітень 2015 року, 4964,04 грн. недотриманої заробітної плати за травень 2015 року (до 29.05.2016), 6493,44 грн. компенсації за невикористану відпустку у 2015 році, 6493,44 грн. компенсації за невикористану відпустку у 2016 році, 83561,34 грн. суми вимушеного прогулу з 30.05.2015 по 11.08.2016 включно, 275,78 грн. середньоденну суму вимушеного прогулу починаючи з 12.08.2016 за кожен день прострочення розрахунку дня до повного розрахунку, та стягнути з ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» на користь [PERSON] за незаконне звільнення та невиплату заробітної плати 50000,00 грн. моральної шкоди. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що працює в ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО». Листом ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» від 12.03.2015 № 28 позивача попередили про наступне звільнення 29.05.2015 з посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Станом на 16.06.2015 позивач не отримав копію наказу ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» про своє звільнення з посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» 29.05.2015 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зі змісту вказаного листа вбачається, що підставою для наступного звільнення позивача є нібито скорочення посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», яке в свою чергу, стало внаслідок скорочення низки посад ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», що нібито відбулось на підставі наказу ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» від 10.03.2015 №2-ОД, про який позивачу, який також є співзасновником даного товариства, нічого не було відомо. Водночас, цим же листом позивачу було запропоновано його переведення на якусь будь-яку іншу вільну посаду на цьому підприємстві із збереженням посадового окладу. Однак, як стало відомо, жодної посади відповідач запропоновувати не мав намір, а метою усіх цих дій є проби усунути позивача від діяльності підприємства для унеможливлення контролю з боку позивача за діями посадових осіб ТОВ. Крім того, відповідач встановив для позивача строк (3 робочих дня від дня отримання зазначеного листа від 12.03.2015 № 28) для подання заяви до відділу кадрів ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» у разі прийняття пропозиції на невідому замовнику будь-яку іншу вільну посаду, заздалегідь будучи обізнаним, що позивач у зв'язку зі станом здоров'я був відсутній у той час в м. Обухів. Водночас, позивача попередили, що якщо він надумає відмовитися від прийняття пропозиції щодо будь-якої іншої вільної посади, то згідно цього листа він повинен у той самий термін повідомити про прийняте рішення відділ кадрів і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення, що також є грубим порушенням вимог чинного законодавства України про працю. 05.06.2015 представник позивача звернуся з адвокатським запитом до відповідача та вимагав надати до 12.06.2015 інформацію стосовно звільнення. Однак, станом на 16.06.2015 представник позивача та позивач не отримали відповідь за цим запитом. Натомість, наступним листом ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» від 29.05.2015 № 57 позивача повідомили про те, що його вже звільнено. При цьому ані посилання на наказ, ані самого наказу, як вимагає трудове законодавство, позивачу так і не були надані. Позивач вважає, що його було звільнено без законних підстав та з порушенням встановленого порядку, а тому він змушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх незаконність, необґрунтованість, безпідставність та таких, що не відповідають дійсним та фактичним обставинам справи. Представники відповідача суду пояснили в зв»язку з різким збільшенням цін на сировину та енергоносії, зниження виробленої на підприємстві продукції підприємство змушено було вжити заходи по вдосконаленню технології виробництва та системи управління підприємством для забезпечення його стабільної роботи, а тому було розроблено та затверджено новий штатний розклад. Згідно із штатним розкладом позивачу було запропоновано посаду майстра дільниці із збереженням посадового окладу про що останнього було повідомлено офіційно. 12.03.2015 року позивача було повідомлено про наступне звільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з займаної посади директора в зв»язку із скороченням штату або чисельності працівників в результаті заходів проведених по вдосконаленню технології виробництва та системи управління підприємством, та одночасно позивачу було запропоновано роботу на іншій вільній посаді відповідно до штатного розкладу. Дане повідомлення позивач отримав 17.03.2015 року. 09.06.2015 року позивач отримав наказ про своє звільнення. Крім того позивачу неодноразово повідомлялось про звільнення та переведення його на іншу посаду. Також позивач свідомо не отримував коштів належних йому при звільненні, але відповідач зробив усі дії що були направлені на виплату коштів. Станом на час розгляду справи сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги становить 19599 грн. 54 коп.. Також безпідставними є вимоги позивача про поновлення його на посаді директора, та про стягнення моральної шкоди, оскільки вони є необґрунтованими, та не доведеними жодними доказами. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що позивач був попереджений про зміну в штатному розписі завчасно. Позивачу пропонували роботу майстра, але він відмовився. Посада майстра була продиктована тим, що [PERSON] має середню освіту, а на роботу були прийнятті нові люди з необхідною освітою. Позивач умисно відмовлявся отримати розрахунок та трудову книжку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що позивач відмовився отримати кошти, та не хотів забирати трудову книжку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що після видання наказу про скорочення, позивачу було направлено повідомлення, наказ про звільнення. Позивач відмовлявся отримувати трудову книжку та кошти, та на роботу не з'являвся. Суд, заслухавши представників відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є учасником ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» з часткою у Статутному фонді у розмірі 33,16%, що підтверджується статутом Товариства від 19.11.2003 року із змінами від 28.09.2004 року. Згідно наказу №3 від 01.04.2004 року [PERSON] був призначений на посаду начальника відділу збуту ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО». Відповідно до наказу №5 від 01.07.2004 року ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» [PERSON] був переведений на посаду директора з виробництва з 01.07.2004 року. 26.02.2015 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» Сундіковим В.М. винесено наказ №1-ОД «Про внесення змін до штатного розпису», та згідно якого введено до штатного розпису з 02.03.2015 року посади головного технолога, механіка, майстра дільниці. 10.03.2015 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» Сундіковим В.М. винесено наказ №2-ОД «Про внесення змін до штатного розпису у зв»язку зі скороченням посад» та згідно якого внесено з 01.06.2015 року до штатного розпису підприємства зміни про виведення зі штатного розпису посади «комерційний директор» та «директор з виробництва», та введено до штатного розпису посаду «головний інженер». 11.03.2015 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» Сундіковим В.М. було затверджено новий штатний розпис який вводився в дію з 01.06.2015 року. 12.03.2015 року ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» за підписом директора направив на адресу директора з виробництва [PERSON] лист за вих. № 28, в якому повідомив що у зв'язку зі скороченням посад (наказ № 2-ОД від 10.03.2015 року) попереджає позивача про наступне звільнення з посади директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 29.05.2015 року. Одночасно позивачу було запропоновано переведення на будь-яку іншу вільну посаду на підприємстві із збереженням посадового окладу. В даному листі, у разі прийняття пропозиції про переведення, було прохання протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення подати заяву до відділу кадрів, а у разі відмови - в той самий термін повідомити про прийняте рішення працівників відділу кадрів і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення. Даний лист був отриманий позивачем особисто 17.03.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 12.02.2015, 13.02.2015, 16.02.2015, 17.02.2015, 18.02.2015, 03.03.2015, 04.03.2015, 05.03.2015, 06.03.2015, 28.04.2015, 29.04.2015, 30.04.2015, 05.05.2015, 06.05.2015, 07.05.2015, 08.05.2015, 12.05.2015, 13.05.2015, 14.05.2015, 15.05.2015, 18.05.2015, 19.05.2015, 20.05.2015, 21.05.2015, 22.05.2015, 25.05.2015, 26.05.2015, 27.05.2015, 28.05.2015, 29.05.2015 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», комерційним директором та бухгалтером були складені акти про відсутність на роботі директора з виробництва ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» [PERSON] без поважних причин. 10.03.2015 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» винесено наказ № 4-в про надання [PERSON] щорічної основної відпустки на 24 календарних днів з 10.03.2015 по 02.04.2015 року за період роботи з 01.04.2009 по 31.03.2010 рік, на підставі заяви [PERSON] 03.04.2015 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» винесено наказ №7-в про надання, окрім інших, і [PERSON] щорічної основної відпустки на 24 календарних днів з 03 по 27.04.2015 року (з урахуванням того, що 12.04.2015 року - святковий і неробочий день) за період роботи з 01.04.2010 по 31.03.2011 рік, на підстав заяви [PERSON] 21.05.2015 року комісія в складі директора ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», комерційного директора, головного бухгалтера та бухгалтера склали акт про те, що в зв'язку з скороченням посади директора з виробництва (повідомлення №28 від 12.03.2015) [PERSON] було запропоновано переведення на наявні вільні посади зі збереженням посадового окладу та прохання повідомити про прийняте рішення протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення (17.03.2015). [PERSON] на повідомлення не відреагував та з дати закінчення відпустки (27.04.2015) на робочому місці не з'являвся. Крім того в акті зазначається, що 21.05.2015 року в адмінбудівлі підприємства відбулась розмова з [PERSON] в якій було повідомлено про наявність вільних на підприємстві посад механіка та майстра дільниці, що були введені в штатний розпис з 02.03.2015 року наказом від 26.02.2015 року та які є вакантними та запропоновано їх розгляд позивачу. [PERSON] відмовився підписувати повідомлення про заплановане вивільнення з відміткою про відмову на переведення на запропоновані посади про що було засвідчено вищевказаною комісією. 29.05.2015 року директор ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» видав наказ №11-к про звільнення [PERSON], директора з виробництва, 29.05.2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою [PERSON] вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.04.2011 року (100 календарних днів). 29.05.2015 року ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» за підписом директора направив на адресу [PERSON] повідомлення за вих. № 57, в якому зазначалось, що 29.05.2015 року [PERSON] було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, та прохання терміново з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку. Дане повідомлення було отримано позивачем 09.06.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 26.06.2015, 17.07.2015, 11.08.2015, 19.08.2015, 04.09.2015, 05.04.2016, 15.07.2016 року ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» направив на адресу [PERSON] листи з проханням з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку. При неможливості з'явитися особисто, просили повідомити будь-який зручний для [PERSON] спосіб вирішення даного питання. Вищевказані листи були отримані позивачем особисто, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 17.06.2015, 13.07.2015, 27.07.2015, 04.09.2015, 10.09.2015, 18.09.2015, 19.04.2016, 27.07.2016 року директором ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», головним інженером, головним бухгалтер та бухгалтером складені акти про те, що після отримання листів [PERSON] не з'являється для отримання трудової книжки та розрахунку. 18.08.2015 року головний інженер ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», головний бухгалтер та бухгалтер склали акт про те, що 18.08.2015 року [PERSON] отримав в касі ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» дивіденди. При цьому [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку та розрахунок, але він відмовився та покинув адмінбудівлю підприємства. 17.09.2015 року директор ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», головний інженер, головний бухгалтер та бухгалтер склали акт про те, що 17.09.2015 року відбулись збори учасників ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», на яких був присутній [PERSON], що підтверджує «Реєстр осіб, які брали участь в зборах учасників ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО». Після закінчення проведення зборів [PERSON] пропонувалось отримати трудову книжку та розрахунок, але він відмовився та покинув адмінбудівлю підприємства. 16.10.2015 року директор ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», головний інженер, головний бухгалтер та бухгалтер склали акт про те, що 16.10.2015 року відбулись збори учасників ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», на яких був присутній [PERSON], що підтверджує «Реєстр осіб, які брали участь в зборах учасників ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО». Після закінчення проведення зборів [PERSON] пропонувалось отримати трудову книжку та розрахунок, але він відмовився та покинув адмінбудівлю підприємства. 10.03.2016 року директор ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», головний інженер, головний бухгалтер та бухгалтер склали акт про те, що 10.03.2016 року відбулись збори учасників ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО», на яких був присутній [PERSON], що підтверджує «Реєстр осіб, які брали участь в зборах учасників ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО». Після закінчення проведення зборів [PERSON] пропонувалось отримати трудову книжку та розрахунок, але він відмовився та покинув адмінбудівлю підприємства. 05.06.2015 року керуючий адвокатським бюро Осіпов О.А. звернувся в інтересах [PERSON] до директора ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» з адвокатським запитом про надання інформації стосовно звільнення. 25.07.2016 року керуючий адвокатським бюро Осіпов О.А. звернувся в інтересах [PERSON] до директора ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» з адвокатським запитом про надання інформації про роботу та за заробітну плату у період з 01.05.2014 до 29.05.2015. 04.08.2016 року ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» за підписом директора направив на адресу [PERSON] лист-відповідь на адвокатський запит за вих. № 83, в якому додав довідку про роботу та заробітну плату за період з 01.05.2014 до 29.05.2015 включно. 30.08.2016 року постановою Вищого господарського суду України постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 та рішення господарського суду Київської області від 02.12.2015 року у справі № 911/4627/15 за позовом [PERSON] до ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» про визнання відмови щодо виплати дивідендів неправомірною, зобов'язання виконати рішення загальних зборів, та стягнення 463267,50 грн., скасовано та передано на новий розгляд до господарського суду Київської області в іншому складі суду. Відповідно до відомостей на виплату грошей за лютий, березень, та квітень 2015 року, вбачається що позивач отримував у ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» грошові кошти в зв»язку з непрацездатністю та відпусткою. Відповідно до довідки головного бухгалтера від 17.10.2016 року за Вих. №108 зазначається, що сума невиплачених компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги з врахуванням утриманих податків становить 19599 грн. 54 коп.. Статтею 141 Кодексу законів про працю України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у частині третій статті 64 Господарського кодексу України. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Відповідно до ч.1 ст.62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Згідно ч. 3 ст. 64 цього Кодексу підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тобто, власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад. Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). Зі змісту ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України скорочення чисельності штату працівників охоплюється поняттям змін в організації виробництва і праці, що в свою чергу може містити скорочення одних підрозділів підприємства, установи, організації із вивільненням їх працівників і одночасне створення інших підрозділів із наповненням їх новими посадами, що в кінцевому результаті може мати місце кількісну більшість фактичних працівників в підприємстві, установі чи організації в цілому, однак це не може свідчити про те, що зміни в організації виробництва та праці і відповідно скорочення чисельності штату працівників не мали місце, оскільки такі внутрішні процеси формування структури і штату працівників вирішує виключно власник або уповноважений ним орган на свій розсуд. Виходячи з норм трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільності скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосується суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах. При звільненні працівників у зв'язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників. Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, суду зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі. Згідно п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.1 ст. 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. В порядку ст. 492 Кодексу законів про працю України, [PERSON] 12.03.2015 року попереджено про наступне звільнення з посади директора з виробництва з 29.05.2015 року, з пропозицією переведення на будь-яку іншу вільну посаду на підприємстві із збереженням посадового окладу, повідомлення про що було ним особисто отримано 17.03.2015 року. Як передбачено нормами трудового законодавства України суд, при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, трудовим законодавством передбачений певний порядок вивільнення працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а саме: працівника необхідно попередити про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, запропонувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві та повідомити державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників (стаття 49-2КЗпП України). Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота. Згідно із статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. У абз. 4 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам при розгляді справ слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби занятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того що у відповідача не було підстав для звільнення позивача, що відповідач порушив порядок вивільнення позивача, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на підприємстві дійсно мало місце скорочення чисельності штату, правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу при наявності вакантних посад відповідачем порушені не були, натомість з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що саме позивач відмовився від переведення на іншу роботу, оскільки ігнорував всі звернення відповідача до нього щодо переведення, а тому підстав для задоволення позовних вимог про визнання повідомлення про звільнення незаконним немає, також відсутні підстави для задоволення вимог про визнання звільнення з посади неправильним та визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення на роботі, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі, а факт неотримання позивачем заробітної плати за лютий, березень, квітень, травень 2015 року, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Що ж до компенсації за невикористані відпустки, та вихідної допомоги, то в судовому засіданні з наданих відповідачем доказів встановлено, що позивач сам не бажає їх отримувати, що свідчить про відсутність порушення прав позивача відповідачем. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до ТОВ НВП «БІОКОР-АГРО» про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed