Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою , що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, який є її колишнім чоловіком, в квартирі не проживає понад шість місяців без поважної причини, не сплачує комунальні послуги, а отже вважає, що у відповідності до положень ст. ст. 383,391,405 ЦК України відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, а тому вимушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 провадження по справі відкрито, визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала , надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив , відзив на позов не надав, в зв`язку з чим на підставі ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд вислухавши вступне слово позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08 жовтня 2005 року. Перебуваючи у шлюбі, 10 червня 2013 року [PERSON] придбала у власність зі згоди чоловіка квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом ЗМНО Гавриленко Н.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 238. У відповідності до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Ґедзь Г . Є. зареєстрований в спірному житлі з 26.06.2013 року по теперішній час. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2019 року у справі 331/107/19 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підсумовуючи, вищевикладене, суд в оцінці обставин справи виходить з того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час, коли позивач набула статус власника спірної квартири, і подружжя стало проживати у ньому. Будь -яких належних та допустимих доказів того, що після розірвання шлюбу відповідач не проживає у спірному житлі суду не надано, а акт складений особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 16 травня 2019 року про те, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 01 листопада 2018 року , не є належним та допустим доказом того, що колишній чоловік позивача не проживає в спірному житлі без поважної причини більше року , не несе витрат на утримання житла. Отже, суд вважає, що встановлені фактичні обставини свідчать про те , що на відповідача поширюються гарантії збереження за ним права на користування зазначеним житлом на випадок припинення сімейних відносин з його власником. Оскільки окрім акту від 16 травня 2019 року підписаного не уповноваженими на те особами , позивачем будь-яких доказів в обґрунтування завлених позовних вимог суду не надано, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі ст. ст. 383, 391,405 ЦК України,

Outcome: dismissed