Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.09.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти у розмірі 112 000 доларів США, які зобов'язався повернути частинами, а саме: - не пізніше 20.09.2014 року - 24 000 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20.09.2014 року повертати по 6 000 доларів США; - не пізніше 20.09.2015 року повернути 48 000 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20.09.2015 року повертати по 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США; - не пізніше 20.09.2016 року повернути 40 000 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20.09.2016 року повертати по 10 000 доларів США. Вказує, що отримання відповідачем коштів підтверджується письмовою розпискою від 19.09.2013 року, написаною відповідачем власноруч, в якій він підтвердив, що взяв у борг грошові кошти у розмірі 112 000 доларів США та зобов'язався повернути їх на умовах, зазначених у ній. Оскільки до цього часу прийняті на себе зобов'язання відповідачем не виконані, так як останній зазначену суму позики не повернув, позивач вимушений був звернутись до останнього з вимогою від 26.09.2014 року про повернення існуючої на той час заборгованості у розмірі 24 000 доларів США, однак дана вимога залишилась відповідачем без виконання. У зв'язку вищевикладеним, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 112 000 доларів США, у еквіваленті до національної валюти України та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак подав до суду заяву в якій, позов підтримав та просив його задоволити в повному обсязі за обставин, викладених в ньому, тому суд вважає за можливе проводити судове засідання без його участі. Відповідач та його представник в судове засідання повторно не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, не надіслали повідомлення про поважність причини неявки в судове засідання, а тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі ст.224 ЦПК України - у порядку заочного розгляду, на підставі наявних у справі доказів з урахуванням думки представника позивача, який не заперечував проти такого порядку розгляду вищезазначеного спору. Крім того, слід зазначити, що у судовому засіданні 21.05.2015 року відповідачем були подані заперечення щодо позову (а.с.97-100), в яких зазначив, що дійсно 19.09.2013 року було написано розписку про отримання коштів в розмірі 112 000 доларів США, які необхідно було повернути до 20.10.2016 року, однак позивач жодних коштів йому не передавав, оскільки він не мав наміру позичати кошти, а у позивача не було грошових коштів і наміру їх позичити, а розписка була складена внаслідок психологічного тиску, у зв'язку з чим позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача та їх недоведеність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов'язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що 19.09.2013 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти у розмірі 112 000 доларів США, які зобов'язався повернути частинами, а саме: - не пізніше 20.09.2014 року - 24 000 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20.09.2014 року повертати по 6 000 доларів США; - не пізніше 20.09.2015 року повернути 48 000 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20.09.2015 року повертати по 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США; - не пізніше 20.09.2016 року повернути 40 000 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20.09.2016 року повертати по 10 000 доларів США (а.с.10-11). Позивач у підтвердження своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач прийняті на себе зобов'язання за розпискою не виконав та зазначену суму позики не повернув. Крім того, слід зазначити, що отримання відповідачем коштів підтверджується письмовою розпискою від 19.09.2013 року, написаною відповідачем власноруч, в якій він підтвердив, що взяв у борг грошові кошти в сумі 112 000 доларів США, гарантуючи їх повернення. Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики, позивачем було направлено на його адресу письмову вимогу від 26.09.2014 року (а.с.12, 13) про повернення боргу у розмірі 24 000 доларів США, однак дана вимога залишилась відповідачем без виконання. Також слід зазначити, що відповідач у своїх запереченнях посилався на ту обставину, що вищезазначена розписка була складена внаслідок психологічного тиску, який чинив позивач та інші особи, однак суд не може взяти до їх до уваги, оскільки вони не підтверджені належним доказами та повністю спростовуються матеріалами справи у зв'язку наступним. Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням представника відповідача, судом, відповідно до ухвали від 21.05.2015 року було призначено судову технічну експертизу матеріалів звукозапису, однак сама експертиза не була проведена, оскільки останнім не було здійснено оплату за її виконання, що підтверджується листами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23.02.2016 року Вх.№10798/16Вх. (а.с.59), від 13.06.2016 року Вх.№28839/16Вх. (а.с.180). Відповідно до ч.ч.3,4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212, 213 ЦПК України рішення ґрунтується на дослідженні наявних в справі доказах. З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши всі наявні докази, які були долучені до матеріалів справи, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 112 000 доларів США що у еквіваленті до національної валюти України станом на 28.07.2016 року становить 2 778 720 гривень (а.с.207-208) підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки він обґрунтований належними у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, доказами, які знайшли своє доведення в ході судового розгляду. Крім того, у відповідності до ст.ст. 79-89 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: судовий збір в розмірі 3 654 гривні (а.с.1), 121 гривню 80 копійок (а.с.8) та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 420 гривень(а.с.209). На підставі викладеного, ст.ст. 526, 533, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved