Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом до відповідача про визнання договору іпотеки дійсним та звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач узяв у нього в борг 80\~000,00 грн. і в якості забезпечення зобовязання за позикою був укладений договір іпотеки на земельну ділянку, яка належить відповідачу, однак даний договір іпотеки не був нотаріально посвідченим так, як боржник ухилявся від явки до нотаріальної контори. По даний час відповідач боргу не повернув, що і стало підставою для звернення в суд. В судове засідання позивач не зявився попередньо надавши до суду заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився попередньо надавши до суду заяву про розгляду справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Згідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16.04.2013 року відповідач [PERSON], отримав від позивача - [PERSON] позику в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень на строк до 14 травня 2014 року на ремонт квартири, що підтверджується розпискою, договором іпотеки та розпискою дружини боржника. Суд вважає, що між позивачем [PERSON] і відповідачем: [PERSON] відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Як встановлено, позивач виконав умови договору позики надавши 16.04.2013р. відповідачу позику в розмірі 80000.00 грн. з кінцевим терміном повернення до 14.05.2014, а відповідач порушив умови договору позики, - невиконавши зобовязання щодо повернення боргу у встановлений строк. Також встановлено, що 19.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно якого забезпечується виконання Іпотекодавцем зобовязання за договором позики (розписки) від 16.04.2013 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, згідно з умовами якого Іпотекодержателем було надано Іпотекодавцеві позику у розмірі (сумі) 80 000,00 гривень, строком до 14. 05.2014 року. Відповідно до п. 1.1. Договору Іпотеки відповідач повинен повернути борг у строк до 14 травня 2014 року, на даний час відповідач не повернув зазначений борг, посилаючись на відсутність грошових коштів та тяжке матеріальне становище. В якості забезпечення своєчасного виконання своїх зобовязань [PERSON] передав позикодавцю в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1800 га, розташовану за адресою: вул. Трояндова,8, с. Гожули, Полтавський район, Полтавської області, кадастровий номер 5324080701:01:001:0657. Дана земельна ділянка є власністю відповідача, що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] 15 серпня 2008 року, реєстр № 971 (НАН 150677). Вартість предмету іпотеки згідно домовленості сторін складає 80 000,00 гривень. Пунктом 1.4. та 5.4. Договору Іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобовязання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що також підтверджується ст.ст. 572,575 ЦК України. Пунктом 5.4 Договору Іпотеки передбачено, що Іпотекодежатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки: отримати на праві власності предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, що встановлено також ст.589 ЦК України. Відповідно до ст.ст.328,334 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.38 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержателю надається право продажу предмету іпотеки будь-якій особі - покупцю. Відповідно до п.8.4. Договору Іпотеки він підлягає нотаріальному посвідченню на протязі трьох діб, але відповідач посилаючись на зайнятість не зявився у встановлений строк до нотаріуса для його посвідчення. Та на даний час боргу не повертає, а від нотаріального посвідчення ухиляється. Статтею 220 Цивільного кодексу України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Отже судом встановлено , що договір Іпотеки, укладений 19.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON]: - підписаний сторонами і не оспорюється ними - отже, сторони домовилися щодо всіх істотних умов; - складений з дотриманням вимог Цивільного кодексу України і не порушує права третіх осіб, і є дійсним. Судом враховується правовий висновок , що міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд, всебічно, повно та об»єктивно оцінивши всі надані докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення суми позики, посилаючись на договір позики та договір іпотеки, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення зобовязаний вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України. В звязку з повним визнанням позову відповідачами та на підставі п. 24 ПП ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, суд вважає за можливе обмежитись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову, без зясування і дослідження інших обставин справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved