Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просив суд зобовязати [PERSON] укласти з ПП «БК-Моноліт» договір оренди нерухомого майна, а саме: обєкт незавершеного будівництва житлового будинку 11, готовність 10%, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Підмогильного, в районі буд.9, загальною площею 270,2 кв.м, а також визнати право власності на зазначений обєкт. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 03.03.2016 між сторонами було укладено попередній договір оренди №14/03-2016 належного позивачу нерухомого майна, а саме: обєкт незавершеного будівництва житлового будинку 11, готовність 10%, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул.Підмогильного, в районі буд.9, загальною площею 270,2 кв.м. Проте, відповідач відмовився від укладення основного договору оренди, заперечуючи проти наявності у позивача права власності на обєкт оренди. В судове засідання представник позивача не зявився, надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась, про день і час розгляду справи повідомлена належним чином, про поважність причин неможливості явки в судове засідання суд не повідомила, в звязку з чим суд вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності відповідача, в порядку ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши в сукупності матеріали справи, зміст позовних вимог, їх обґрунтування та надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, Дніпропетровському шинному заводу згідно рішення виконкому Дніпропетровської обласної ради № 618 від 01.11.1973 в постійне користування була відведена земельна ділянка площею 33,0 га, яка розташована в районі вул. Кротова (раніше вул.Мічуріна), зазначене підтверджується копіями вказаного рішення та Акту на право користування землею від 22.04.1976. В подальшому, рішеннями Дніпропетровської міської ради №248/1 від 21.05.1985 та №67/10 від 09.03.1988 ВО «Дніпрошина» було дозволено проектування групи житлових будинків на вищевказаній земельній ділянці, що підтверджується копіями вказаних рішень, а також копією проекту будівництва, який було погоджено Головним архітектурно-будівельним управлінням міста Дніпропетровська протоколом № 54 від 12.05.1998. Крім того, 06.11.1998 ВАТ «Дніпрошина» отримало дозвіл на будівництво №318/18, копія якого долучена до матеріалів справи. Розпорядженням міського голови Дніпропетровської міської ради від 02.07.1999 № 791р зведеному житловому будинку за поз. 10, 11 було присвоєно поштову адресу вул. Підмогильного, 9. Також, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 17.01.2013 власник обєкту незавершеного будівництва ВАТ «Дніпрошина» уклав договір купівлі-продажу активів з Приватним акціонерним товариством «[PERSON], Інк», за умовами якого згідно Специфікації активів, що є Додатком №1 до Договору та Акту приймання-передачі активів до Договору у власність ПАТ «[PERSON], Інк» перейшло ряд обєктів, серед яких і обєкт незавершеного будівництва житлового будинку поз.11. 14.01.2014 ПАТ «[PERSON], Інк» уклало договір купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва з Приватним підприємством «БК-МОНОЛІТ», за умовами якого згідно Акту приймання-передачі до Договору у власність ПП «БК-МОНОЛІТ» перейшов обєкт незавершеного будівництва житлового будинку 11, готовність 10%, що розташований у м.Дніпро, вул..Підмогильного, в районі буд.9. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право здійснювати по відношенню до свого майна будь-які дії, які не протирічать закону. Відповідно до ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Закон України „Про основи містобудування статтею 3 відносить будинки і споруди до обєктів містобудування, а стаття 5 цього Закону зобовязує суб'єктів містобудування при здійсненні містобудівної діяльності забезпечувати розміщення і будівництво цих обєктів відповідно до затверджених у встановленому порядку проектів. При таких обставинах, а також зважаючи на те, що будівництво не порушує права інших осіб, позивач є належним користувачем земельної ділянки, будівельні норми відповідно технічного висновку дотримані, суд приходить до висновку, що до позивача перейшло право власності на обєкт нерухомості, а тому вважає можливим позовні вимоги про визнання права власності визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача стосовно зобовязання відповідача укласти з позивачем договір оренди спірного нерухомого майна, суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими, виходячи з наступного. Статями 3, 6, 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини. Згідно з цим принципом ст.ст. 611, 635 ЦК України не передбачають такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобовязання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Таким чином, звернувшись до суду з позовом про зобовязання відповідача укласти договір оренди, позивач обрав спосіб захисту своїх прав, який нормами Цивільного кодексу України не передбачений. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у своєму рішенні від 18 квітня 2007 року в цивільній справі № 6-22333св06. Таким чином, наявність підстав для зобовязання [PERSON] укласти з ПП «БК-Моноліт» договір оренди нерухомого майна позивач не довів, чим не виконав вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача, пропорційно задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial