Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів про визнання дійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна №17796 від 29.11.1996 року, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,46 кв.м, корисна площа 58,96 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності від 29.11.1996 року, посвідченої Третьою держнотконторою, оформлений на Одеській товарній біржі і зареєстрований в Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю, реєстраційний №17796 від 29.11.1996 року, а також в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі 105доп на сторінці 178, реєстр 370 від 04.12.1996 року. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що на підставі спірного договору нею було придбано вищезазначену квартиру. Однак, при звернені до нотаріальної контори з метою відчуження квартири, нотаріусом їй було роз`яснено про неможливість такого відчуження, оскільки форма посвідчення правочину була порушена - відсутнє нотаріальне посвідчення, а також продаж здійснено за довіреністю не членом біржі. У зв`язку з чим позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власності на вказану квартиру, та звернулася з відповідним позовом до суду. Під час підготовчого провадження, ухвалою суду від 24.06.2020 року, було залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] , який є правонаступником померлої [PERSON] , яка була стороною правочину, а тому вказана позивачем у якості відповідача. Позивач у судовому засіданні участі не приймала, однак її представник надіслав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні участі не приймав, однак подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Також просив розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку, з заявами або клопотаннями до суду не звертався. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно до них правовідносини. 29 листопада 1996 року між [PERSON] та [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Третьою держнотконторою 29.11.1996 року №3-4691, було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме квартири, загальною площею 62,46 кв.м., корисна площа 58,96 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Даний договір купівлі - продажу нерухомого майна було укладено та зареєстровано на Одеській товарній біржі, а саме в Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю, реєстраційний №17796 від 29.11.1996 року, а також в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації на сторінці 178, реєстр 370 від 04.12.1996 року. Факт реєстрації у МБТІ підтверджується відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» №508130.72.19 від 02.08.2019 року, яка додана до матеріалів справи. Судом встановлено, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім пунктам договору. Так, позивач, з однієї сторони, передав відповідачам обговорену заздалегідь суму грошей, а відповідачі, у свою чергу, передали правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру, фактично передали її користування. Біржове оформлення сторонами було вибрано, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. З моменту придбання вищевказаного нерухомого майна і до цього часу, позивач здійснює право користування та володіння даною квартирою у повному обсязі, сплачує всі комунальні послуги, здійснює поточний ремонт. Згідно ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1957 ХІІ від 10.12.1991 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язково лише у випадках, встановлених законом. Суд за позовом сторони, яка виконала усі умови угоди, може визнати таку угоду дійсною. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року, зі змінами №15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми», визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу квартири, виконання договору відбулося. Ця обставина також підтверджується поясненнями відповідача, який фактично визнав факт виконання правочину його учасниками, та не заперечував проти задоволення позову, що в свою чергу вказує на відсутність між сторонами будь - якого спору відносно зазначеної квартири. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.ч. 2-4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав, обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ч. 1 ст. 6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. При таких обставинах, суд вважає, що такий договір підлягає визнанню дійсним.

Outcome: approved