Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними: договір, укладений між ним та Приватним підприємством «Український прогресивний альянс» (надалі - відповідач 2), і договір між ним та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Традо» (надалі відповідач 3). Також просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український прогресивний альянс» (надалі відповідач 1) сплачені на його рахунок кошти у розмірі 11 708,46 грн та 2500,00 грн моральної шкоди; стягнути з відповідача 2 на користь позивача 39 100,00 грн, 573,10 - збитки від сплати комісії банкам та 2 500 грн моральної шкоди; стягнути з відповідача 3 грошові кошти, сплачені на його рахунок у сумі 1 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 вересня 2013 року між ним та відповідачем 1 було укладено угоду, за умовами якої після внесення платежів в розмірі 14 300,00 грн та 5 550,00 грн він мав би одержати позику в сумі 400 000,00 грн, та 03 жовтня 2013 року після підписання договору страхування з відповідачем 3 отримати ще позику на суму 150 000,00 грн, за умови сплати страхового внеску у розмірі 1 000,00 грн. Позивачем умови договорів були виконані, він вніс необхідні платежі, проте позика йому не була надана. Тільки після відмови в наданні позики він зрозумів, що укладені з ним договори є нікчемними, тобто з порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки після укладення договору відповідачі не мали на меті надання йому позики. У судове засідання позивач не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи та позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач 3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір № 0159603, згідно умов якого Товариство за згодою учасника зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики на умовах діяльності останнього (а.с.8-13). Одночасно в цей же день під аналогічним номером був укладений договір між позивачем і відповідачем 2, згідно умов якого позивачу необхідно було сплатити 14 300,00 грн (а.с.14-15). Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, вищевказані договори були ним підписані через оману збоку відповідача 1, адже останній не роз'яснив, що договори укладаються з різними особами. Тобто, для отримання позики у розмір 400 000,00 грн, передбаченої договором № 0159603, позивач здійснив необхідний платіж, що підтверджується квитанцією, наявною у матеріалах справи (а.с.30). Відповідач 1 у свою чергу недобросовісно брав участь в укладенні договору № 0159603, і замість додатку з реквізитами для платежу, передбаченого в умовах цього договору, надав позивачу для укладення зовсім інший договір з іншою особою (відповідачем 2) (а.с.14-15). Згідно ст. ст. 901-905 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) за завданням другої сторони (замовника) зобов'язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не передбачено договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін. Проте ні вид послуг, ні строк її виконання в договорі між сторонами не визначені. Фактично відповідач 1 виступив посередником у наданні позивачу позики за рахунок третіх осіб, коло та згода яких не була визначена на день укладення договору. Крім цього 03 жовтня 2013 року між позивачем і відповідачем 1 було укладено договір № 0163853, згідно умов якого для отримання позики у розмірі 150 000,00 грн позивачу необхідно було внести необхідний платіж у загальному розмірі 5 550,00 грн (а.с.16-21). У цей же день на виконання вищезазначених договорів між позивачем та відповідачем 3 було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № 003452/13, на виконання якого позивач повинен сплатити останньому суму в розмірі 1 000,00 грн (а.с.22-25). Відповідно до ст. 203 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочинів або замовчує їх існування. Під такими обставинами розуміється таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення, і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Згідно до ЗУ « Про захист прав споживачів» виконавці послуг не повинні включати у договорі із споживачем умови, що суперечать принципу добросовісності, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та спонукати споживача на укладення правочину на який в іншому випадку він не погодився б. За змістом укладені між сторонами договори не містять конкретного визначення предмету товару, на набуття у власність якого укладено договір та умови його набуття. Вищевказаними договорами прописані чіткі обов'язки позивача, як споживача послуги, тоді як надання самої послуги про товар загальною вартістю 550 000,00 грн. обумовлене лише власним розсудом відповідача 1, як виконавця послуг, про що до відома замовника послуги не доведено ні до укладення договору, ні при його підписанні. Зазначені обставини підтверджуються змістом укладених договорів. За загальними правилами, визначеними ст. 203 ЦК України, щоб правочин мав належну юридичну силу, він повинен задовольняти низці умов: а саме умовам дійсності правочинів. Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Статтею 215 ЦК України передбачено право сторони на визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Вчинення правочину під впливом обману передбачено статтею 203 ЦК України як підставу визнання такого правочину недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, то такий правочин визнається судом недійсним. Правочин має бути реально спрямований на виникнення обумовлених ним правових наслідків, тобто необхідною умовою є єдність волі і волевиявлення. Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків. Крім того, обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або замовчує їх існування, бо знання яких може перешкодити здійсненню правочину. Оцінюючи встановлені у справі обставини, надані докази в їх сукупності суд знаходить, що позивачеві відповідачем на майбутнє запропоновано надання послуги на придбання конкретно не визначеного товару, на умовах, викладених у нечіткий та незрозумілий спосіб, без надання доступної інформації, необхідної для здійснення замовником свідомого вибору при укладенні договору. Неповідомлення позивачеві до укладення договору всіх істотних умов договору та негативних наслідків, пов'язаних із залученням відповідачем до виконання договору інших осіб, суд визнає обставинами, які мають істотне значення при укладанні сторонами договору та за відсутності яких можна вважати, що правочин позивачем не був би укладений. Судом було встановлено, що згідно платіжних доручень та квитанцій про їх оплату, позивач виконував умови договору № 0159603, тобто сплатив відповідачу 1 до фонду учасників та за юридичний супровід кошти у розмірі 11 708,46 грн (а.с.26-37). Частина 2 ст. 230 ЦК України свідчить, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Отже, основним майновим наслідком визнання правочину недійсним є двостороння реституція про застосування якої на підставі ст. 216 ЦК України просить позивач, а саме повернути йому відповідачем 1 - 14 208,46 грн, відповідачем 2 - 42 173,10 грн та відповідачем 3 - 1 000,00 грн. Позовні вимоги зазначені позивачем з урахуванням моральної шкоди, якої йому було завдано відповідачами та подвійного розміру за завдані збитки. Суд бере до уваги той факт, що вищезазначені обставини створили позивачу моральну шкоду, і вбачає за необхідне задовольнити позовні вимоги щодо моральної шкоди. Згідно ст.6 ЗУ «Про страхування» добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Тобто договір страхування не відповідає вимогам закону, адже його підписання було передумовою отримання кредиту і укладеним також внаслідок омани. Враховуючи всі обставини справи, суд вважає, що з відповідача 1 на користь позивача треба стягнути грошові кошти, сплачені на його рахунок з урахуванням моральної шкоди в розмірі 14 208,46 грн; стягнути з відповідача 2 на користь позивача грошові кошти в розмірі 42 173,10 грн; стягнути з відповідача 3 на користь позивача грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст.203, 215, 216, 901-905 ЦК України, ст.ст. 18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.6 ЗУ «Про страхування»,

Outcome: approved