Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. Він являється власником житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований [PERSON] з 2008 року, та не проживає в ньому з березня 2017 року, у зв`язку з чим порушується право власності позивача на майно, а саме права користування житловим будинком. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням його домоволодіння. Представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав наведених у позові. Відповідач на призначені судові засідання повторно не з`явився, та не повідомив суд про поважність причин неявки. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, відповідно до ст. 280, ч.4 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив продовжити розгляд справи у заочному порядку та винести рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120876401 від 17.04.2018 року, у приватній власності [PERSON] перебуває житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований за адресою [ADDRESS] . Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване у вищевказаному житловому будинку, однак не проживає за місце м реєстрації з березня 2017 року, що підтверджується довідками Петрашівської сільської ради№2138 від 12.12.2017 року, №954 від 11.06.208 року, №535 від 21.03.2018 року, №748 від 02.05.2019 року,№52 від 16.05.2019 року а також Актом обстеження матеріально-побутових умов Петрашівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області від 21.03.2018 року. Досліджуючи та оцінюючи наявні докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом, що полягає у наступному. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою є цивільно-правовими, регулюються ЦК України щодо права власності та захисту права власності та положеннями ЖК України. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України і ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу статті 379 ЦК України зі змінами та доповненнями житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідач зареєстрований у домоволодінні, який належить на праві власності позивачу. Відомостей про укладання будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами судом не встановлено. Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач на момент звернення до суду, не проживає у вищезазначеному житловому будинку більше двох років, а саме з березня 2017 року, не є власником спірного житла, суд дійшов висновку, що визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги даної статті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати понесені при сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved