Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 42700.64 грн. та судові витрати. В судове засідання представник позивача будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи не прибув, проте згідно письмового клопотання зазначив, що розгляд справи можливий за його відсутноті, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити. Представник відповідача подав письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, з дослідивши письмові докази по справі, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 23.01.2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7739.88 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Із письмових заперечнь наданих представником відповідача слідує, що під час підписання [PERSON] генеральної угоди про реструктуризацію та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 23.01.2013 року з Умовами та правилами, Тарифами складеними між нею та банком, вона не ознайомлювалася та їх не підписувала. З оглянутих в судовому засіданні Умов і правил надання банківських послуг, відсутній підпис відповідача, отже не можна вважати, що між сторонами був укладений правочин саме на таких умовах, у тому числі і в частині погодження ними строків позовної давності. Крім того на вказаних умовах відсутня дата їх затвердження, а відтак неможливо встановити чи діяли саме ці умови на 23.01.2013 року. Не містить такої домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності і заява позичальника, також відсутні докази, що такий строк змінювався в подальшому. З умов Генерального договору від 23.01.2013 року вбачається, що не визначено розміру комісії та ставки пені за порушення виконання зобовязань, відтак суд приходить до висновку, що в цій частині в задоволенні позовних потрібно відмовити. Як вбачається із доданого розрахунку, що проведений з 23.01.2013 року, то заборгованість по тілу кредиту, відсотках, штраф пеня виникли саме з 23.01.2013 року, так як відповідачкою погашення реструктуризованої заборгованості не проводилося, за винятком 03.01.2014 року в сумі 775,87 грн. та 17.09.2014 року в сумі 300 грн., що зараховані на погашення штрафів та пені, що є незаконним з огляду на те, що розмір пені Генеральною угодою не визначений взагалі. Відповідно до ст. 257 ЦК України, Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Між сторонами не укладено договору, про збільшення строків позовної давності. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові ВСУ від 11.03.2015р. №6-16цс15, де зазначено: Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У звязку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до правової позиції яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №\~614\~цс\~14) Відповідн о до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, право вимоги до відповідача у позивача виникло з моменту прострочення сплати чергового платежу або зі спливом останнього дня місяця дії договору. Таким чином, позивач звернувся з позовом із пропуском строків позовної давності, до частини позовних вимог, а відтак відповідно до ч. 3,4, ст. 267 ЦК України, згідно якої - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд прийшов до висновку, щопозовні вимоги підлягають задоволенню частково. Суд вбачає за доцільне стягнути з відповідача тіло кредиту, реструктуризованої заборгованості та відсотки за користування, але не більш ніж за три роки, до дати звернення з позовом до суду, тобто з 03.05.2014 року до 03.05.2017 року, щодо стягнення штрафу, то лише за один рік, а щодо стягнення пені вимога підлягає відмові, у звязку з тим, що договором не визначено розміру пені. Крім того є незаконним одночасне нарахування штрафу і пені так як це один вид цивільної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Щодо цього Верховним судом України висловлено правову позицію у справі, № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року, де зазначено: Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до ч. ч. 1, 4\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин,\~договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною.\~ Відповідно до ч. 3\~ст. 551 ЦК України\~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Враховуючи висновок Верховного Суду України щодо застосування ч. 3\~ст. 551 ЦК України, викладений у його постанові № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року, про те, що частина третя\~статті 551 ЦК України\~з урахуванням положень\~статті 3 ЦК України\~щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положенняч.3\~ст.551 ЦК\~України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2\~ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні ч.3\~ст.551 ЦК України\~можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення ч.2\~ст.616 ЦК України\~передбачають право суду зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Розмір неустойки, навіть із врахуванням строків позовної давності значно перевищує розмір збитків, а з врахуванням того, що відповідачка на сьогодні є безробітною, має на утриманні малолітню дитину, аліментів чи допомоги на утримання якої не отримує, відтак сума пені/або штрафу підлягає стягненню в сумі 305,83*11=3364,13 грн. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що підлягає стягненню з [PERSON] 7645,75 грн. тіла кредиту, 7645,75*18%=1376,23 грн./рік, 1376,23*3=4128,70 грн. відсотки за 3 роки, штраф 305,83*11=3364,13 грн., всього 7645,75+4128,7+3364,13=15138,58 грн. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved