Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступне. 05 вересня 2003 року на підставі Договору купівлі-продажу нежилої будівлі за р.№1671, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], позивачем було придбано нежилу будівлю тваринницької ферми та прийнято у користування земельну ділянку під цією будівлею відповідно до ст.120 Земельного кодексу України. 11 березня 2004 року позивачу рішенням Люцернянської сільської ради №18, було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під цією будівлею, який був виготовлений Державним підприємством «Запорізький еауково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Відповідно до ч.1 ст.186-1 Земельного Кодексу України даний проект погоджено Управлінням Держземагентства у Вільнянському районі, про що видано Висновок 8-28-0.3-8990/2-15 від 23.12.2015 року. Висновком за №197 про погодження проекту землеустрою від 20.01.2016 року відділ містобудування та архітектури Вільнянської РДА підтвердила про наявність генерального плану села Богатирівка Вільнянського району Запорізької області, а також зазначила, що вид використання спірної земельної ділянки не суперечить генеральному плану даного населеного пункту. Крім цього, начальник відділу містобудування та архітектури-головний архітектор району Вільнянської райдержадміністрації [PERSON]І процитувала норми статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та статті 186-1 Земельного кодексу України не зазначивши підстави відмови у погодженні проекту землеустрою. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-2301932682016 04.02.2016 року земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2321582700:06.002:0207. Позивачем даний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с.Богатирівка Вільнянського району Запорізької області по вул.Гагаріна, 1-а для ведення особистого селянського господарства був поданий до Люцернянської сільської ради на затвердження. Після сесії ради, позивачу надано рішення №27 від 07 квітня 2016 року, яким йому відмовлено у погодженні, з посиланням на ст.186-1 ЗКУ в звязку з тим, що надана документація не погоджена відділом архітектури та містобудування Вільнянської РДА. Позивач вважає, що дане погодження не потрібне, тому просить суд визнати Рішення Люцернянської сіьської ради №27 від 07 квітня 2016 року недійсним та зобов?язати сільську раду погодити даний проект на сесії. \~У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач у судове засідання не прибув, але надав суду заяву про слухання справи без їх представника і позов визнав в повному обсязі, просив позовні вимоги задовольнити. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами, що [PERSON] є власником нежилої будівлі тваринницької ферми за адресою: в с.Богатирівка Вільнянського району Запорізької області, вул.Гагаріна, 1-а та йому надано дозвід на виготовлення даного проекту. Земельна ділянка занесена до графічної та систематичної бази автоматизованої системи ведення Державного земельного кадастру та їй присвоєно кадастровий 2321582700:06.002:0207. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 120 ЗК України\~до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ст.123 Земельного кодексу України орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Рішенням №18 від 11.03.2004 року Люцернянською сільською радою позивачу надано дозвіл на розробку зазначеного проекту землеустрою, таким чином були дотримані всі вимоги законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У відповідності до п.7\~розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України «Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки». Відповідно до ч.2 ст.186-1 Земельного кодексу України «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано обєкт будівництва або планується розташування такого обєкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури». Відповідно до «Порядку розроблення проектної документації на будівництво об'єктів», затвердженого Наказом Міністерства\~регіонального розвитку,\~будівництва\~та житлово-комунального\~господарства України\~16.05.2011\~ № 45,\~закріплене поняття будівництво це нове будівництво, реконструкція, технічне переоснащення діючих підприємств, реставрація та капітальний ремонт обєктів будівництва. Для затвердження сільській раді поданий проект землеустрою на земельну ділянку, на якій розміщений обєкт нерухомості, який вже введений в експлуатацію до 2003 року та право власності на який пройшло державну реєстрацію за позивачем 05.03.2003 року, таким чином підстава, яка передбачена ч.2 ст.186-1 Земельного кодексу України для обов?язкового затвердження державними адміністраціями у сфері містобудування та архітектури, відсутня. Також суд проаналізував необхідність наявності плану зонування території Люцернянської сільської ради у відповідності до ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при затвердженні проекту землеустрою, та приходить до висновку, що зазначений план не є обов?язковим, виходячи з наступного. Відповідно до ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. План зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частина 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Відповідно до ч.5 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» «Уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах. До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов'язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.» Відповідно до ст.1 Закону України «Про основи містобудування» містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування, спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об'єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури, тобто містобудівна діяльність повязана зі створенням нових обєктів. З аналізу вищезазначених норм чітко вбачається, що ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» застосовується у земельних відносинах, коли на земельній ділянці ще тільки відбувається, чи то планується будівництво, а існуюча на земельній ділянці нежила будівля вже не є обєктом містобудівної діяльності. Земельна ділянка, проект землеустрою якої поданий на затвердження до сільської ради, є сформованою та такою, що пройшла державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-2301932682016 від 04.02.2016 року з присвоєнням кадастрового номеру 2321582700:06.002:0207. Відповідно до ст.34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» на кадастровому плані земельної ділянки відображаються: площа земельної ділянки; зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); координати поворотних точок земельної ділянки; лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; контури об'єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці. Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід'ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки. Таким чином, посилання на відсутність плану зонування, як на одну з причин відмови для затвердження проекту землеустрою, при наявності Генерального плану с.Богатирівка, державної реєстрації земельної ділянки, наявності на ній нерухомого майна, погодження даного проекту Управлінням Держземагентства у Вільнянському районі Запорізької області від 23.12.2015 року, у рішенні Люцернянської сільської ради №18 від 11 березня 2004 року, суд вважає незаконною. Згідно ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Стаття 155 Земельного кодексу України визначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року\~№ 7-рп/2009 зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1\~ст.3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України\~\~\~\~передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved