Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати дійсним договір купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 14 жовтня 2011 року, в зв'язку з чим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «А-1 з господарськими будинками та спорудами: літня кухня літ. «Б», гараж літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «К», сарай літ. «И», вбиральня літ. «З», погріб літ. «П», огорожа літ. «М-3», колонка літ. «К», по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в обґрунтування яких пояснив наступне. Договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], був укладений в простій письмовій формі 14 жовтня 2011 року про продаж житлового будинку, який належав [PERSON] та розташований в [ADDRESS]; сторони угоди домовились, що за зазначеним договором позивач сплатив за будинок 3200 дол. США., про що свідчить розписка; [PERSON] передала йому документи на будинок та він вселився у будинок і став там проживати. У встановлений строк договір нотаріально посвідчений не був, у зв'язку з чим просив визнати договір купівлі-продажу вказаного жилого будинку від 14.10. 2011 року дійсним та визнати за ним право власності на цей жилий будинок. В судове засідання, призначене на 15 січня 2015 року, відповідач 1 не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 39), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі та визнанням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 41). В судове засідання, призначене на 15 січня 2015 року, відповідач 2 не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 40), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі та визнанням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 42). Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати свідків або відповідача відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, вважає, що визнання позову не може бути прийнято судом, а сам позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. З матеріалів справи судом вбачається, що вказана справа є справою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Судом встановлено, що до відкриття спадщини, будинок [ADDRESS] належав [PERSON], що підтверджується копією технічного паспорту (а.с. 13-15). Право власності на житловий будинок [ADDRESS], було отримано [PERSON] у спадщину після смерті [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2007 року, яке зареєстровано державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори за № 429 (а.с. 16). Після смерті спадкодавця, [INFO] [PERSON] набула право власності на майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Як зазначено позивачем позові, між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 жовтня 2011 року, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю будинок [ADDRESS], а покупець - сплатити обумовлену угодою суму. Вказана сума (3200 дол. США), була сплачена покупцем власнику, що підтверджується розпискою в матеріалах справи від 14.10.2011 року (а.с. 6). Між тим, договору купівлі-продажу житлового будинку в розумінні вимог ЦПК України, між сторонами угоди укладено не було, вказані особи обмежились лише однією розпискою від 14.10.2011 року, що не може вважатись укладеною угодою. Крім того, угода яка була укладена між [PERSON] та [PERSON], була укладена з порушенням вимог ЦК України, оскільки в тексті розписки кошти за будинок отримала [PERSON], а підписала дану розписку [PERSON], що підтверджується вище зазначеною розпискою. Крім того, у даті надання розписки вбачаються виправлення, а оригіналу вказаного документу позивачем до суду не надано (а.с. 6). Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За таких умов, договір купівлі-продажу житлового будинку потребує обов'язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Тобто, внаслідок недотримання сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна вимог щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, такий договір не може вважатися укладеним в силу норм ч. 3 ст. 640 ЦК України. В свою чергу, правила ст. 220 ЦК України, згідно ч. 2 якої передбачена можливість визнання договору дійсним у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, не поширюються на правочини, які згідно закону для їх дійсності потребують обов'язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації, так як момент його укладення пов'язується законодавцем саме з державною реєстрацією. Відповідно до ст.ст. 214, 360-7 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Так, постановою Верховного Суду України від 18.04.2011 року № 3-28 гс 11 зазначено, що правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на об'єкти нерухомості, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст. 210, 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Крім того, відповідно до п. 13 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні позивачем жодними письмовими доказами не підтверджено, що відповідач по справі - [PERSON] як сторона правочину, ухилялася від його посвідчення. Крім того, позивачем до суду не надано примірника угоди - договору купівлі-продажу в розумінні вимог ЦПК України (з реквізитами сторін, датою його укладення, істотними умовами тощо), яку позивач просив суд визнати дійсною. Тобто, враховуючи відсутність вищевказаного договору купівлі-продажу, позов позивача про визнання його дійсним є безпредметним. Враховуючи викладене, суд вважає, що вищезазначений правочин між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, а підстави для визнання договору від 14.10.2011 року дійсним в порядку ст. 220 ЦК України та визнання за [PERSON] права власності на жилий будинок відсутні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, а визнання позову відповідачами не підлягає прийняттю, оскільки таке визнання є таким, що порушує публічний порядок. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме: витрати зі сплати судового збору позивачеві не відшкодовуються. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed