Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 25.04.2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки, який не було нотаріально посвідчено. Відповідно до даної розписки відповідач отримав у позику 602 000,00 грн., строком до 10.06.2019 року. Станом на 30.08.2019 року відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі - 602 000,00 грн., інфляційні витрати в розмірі - 3612 грн.00 коп. на підставі ст.625 ЦК України, та 3% річних у розмірі - 4057 грн.32 коп., всього 609 669 грн. 32 коп. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку із триваючим карантином. Суд відмовив в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч. 2 ст. 223 ЦПК України, відсутні. Відповідача було неодноразово сповіщено про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву він не скористався, позицію по справі не висловив, клопотання про подовження строку для надання відзиву не подав. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що 25.04.2019 року між сторонами був укладений договір позики на суму 602 000,00 грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 10.06.2019 року, що стверджується власноручною розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Представником позивача було надано суду для огляду оригінал розписки від 25.04.2019р. в підтвердження того, що відповідач взяв у [PERSON] в борг кошти в сумі 602 000,00 грн. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами. На день розгляду справи, оглянутий оригінал розписки не має жодних застережень або надписів про повернення боргу чи його частини. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов`язання, передбачено відповідальність за неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, та особистий підпис боржника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що станом на 30.08.2019 року відповідач не повернув борг. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розписці складеній сторонами передбачено, що кошти передаються відповідачу в позику без оплати відсотків. Та згідно умов договору, позивач не нараховував відсотки за період користування позикою, тобто по 10.06.2019 року. А з 10.06.2019 року по день звернення до суду з даним позовом (30.08.2019р.), позивачем було розраховано відсотки (3% річних) та борг з урахуванням індексу інфляції (ч.2 ст. 625 ЦК України). З огляду наведеного вище та проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики на суму 602 000,00 грн., умови якого відповідач не виконав. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано. Позивач має право на отримання процентів внаслідок прострочення виконання позичальником свого грошового зобов`язання. 3% річних становлять суму 4008 грн., за період з 10.06.2019р. по 30.09.2019р. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Однак, суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року в частину першу статті 4 Закону ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» було внесено зміни та вказано, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Отже, враховуючи те, що з 10.06.2019 р. по 30.08.2019 року, поріг індексу інфляції не перевищував 100 відсотків, то позивачем не обґрунтований розрахунок інфляційних збитків на суму 3612 грн. та суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору - 6096,70 грн., що підтверджено квитанцією (а.с.86). Враховуючи наведене та

Outcome: approved