Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, він є власником будинку [ADDRESS] . Відповідачі на даний час зареєстровані за вищевказаною адресою, хоча з 26 липня 2016 року по даний час в даному домоволодінні не проживають. Відповідачі не приймають участі у ведені спільного домашнього господарства, не приймають участі в оплаті комунальних платежів необхідних для утримання будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажають. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідачів в його помешканні є перешкодою в реалізації ним прав власника будинку, а тому з відповідним позовом звернувся до суду. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , таким, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в будинку. Судові витрати покласти на відповідачів. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву, де просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися без поважних причин, хоча повістка надсилалася за адресою місця проживання відповідачів зареєстрованою у встановленому порядку та повернулася до суду з поштовою відміткою про те, що адресат відсутній. Оскільки на підставі ст.130,131 ЦПК України відповідач вважається повідомленим, а позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.02.2008, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Могилів-Подільське МБТІ» від 27.02.2008 (а.с.7,8). Згідно довідки виконкому Бронницької сільської ради №916 від 02.10.2019 у [PERSON] , [INFO] наступний склад сім`ї: дружина [PERSON] , [INFO] , неродич [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Згідно довідки виконкому Бронницької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області №895 від 25.09.2019, громадяни [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 26 липня 2016 року, але за даною адресою з дня реєстрації не проживають (а.с.12). Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у належному на праві власності позивачу [PERSON] будинку, однак з часу реєстрації по теперішній час за місцем реєстрації не проживають, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги власника житлового приміщення щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. 72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При вирішенні даного спору суд також зважає на те, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для здійснення відповідним органом зняття з реєстрації місця проживання такої особи. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним на праві власності позивачу домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . Проте в частині примусового зняття відповідачів з реєстраційного обліку в даному домоволодінні слід відмовити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позову до суду. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 72, 150 ЖК України, ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial