Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим що 10.06.2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до вказаного договору сума позики складає 48114,00 грн. Умовами договору сторони погодили строки та порядок повернення позики. Так, у відповідності до п.4.1 укладеного договору отриману суму позики позичальник зобов`язується повернути в наступному порядку: 4.1.1 платіж у розмірі 16000,00 грн., позичальник сплачує до 15.07.2019 року, платіж у розмірі 16000,00 грн., позичальник сплачує до 15.08.2019 року, платіж у розмірі 16114,00 грн., позичальник сплачує до 30.09.2019 року. Оскільки відповідач грошові кошти не повернув позивач вимушений звертатись з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважає їх правомірними та обґрунтованими поданими доказами. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Крім того, вказував на те, що на підтвердження існування боргу позивачем надано оригінал договору позики від 10.06.2019 року. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладені вище обставини та думку представника позивача, Деснянським районним судом м. Києва 10.02.2021 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 10.06.2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до вказаного договору сума позики складає 48114,00 грн. Умовами договору сторони погодили строки та порядок повернення позики. Так, у відповідності до п.4.1 укладеного договору отриману суму позики позичальник зобов`язується повернути в наступному порядку: 4.1.1 платіж у розмірі 16000,00 грн., позичальник сплачує до 15.07.2019 року, платіж у розмірі 16000,00 грн., позичальник сплачує до 15.08.2019 року, платіж у розмірі 16114,00 грн., позичальник сплачує до 30.09.2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявного в матеріалах справи договору позики від 10.06.2019 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг позивачу протягом визначеного в договорі позики строку. Судом враховується, що вищезазначений договір позики містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача та позивача. Отже, вказаний договір позики містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано оригінал договору позики від 10.06.2019 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунками позивача інфляційні битки по 1 платежу у розмірі 16000,00 грн., який відповідач мав повернути до 15.07.2019 року за період з 16.07.2019 року по 01.07.2020 року становлять 240,00 грн., інфляційні битки по 2 платежу у розмірі 16000,00 грн., який відповідач мав повернути до 15.08.2019 року за період з 16.08.2019 року по 01.07.2019 року становлять 336,00 грн., інфляційні битки по 3 платежу у розмірі 16114,00 грн., який відповідач мав повернути до 30.09.2019 року за період з 01.10.2019 року по 01.07.2019 року становлять 386,74 грн. Відтак, загальний розмір інфляційних витрат складає 962,74 грн. Крім того, відповідач повинен сплатити на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання по 1 платежу у розмірі 16000,00 грн., який відповідач мав повернути до 15.07.2019 року за період з 16.07.2019 року по 01.07.2020 року у розмірі 461,59 грн., по 2 платежу у розмірі 16000,00 грн., який відповідач мав повернути до 15.08.2019 року за період з 16.08.2019 року по 01.07.2019 року у розмірі 420,82 грн., по 3 платежу у розмірі 16114,00 грн., який відповідач мав повернути до 30.09.2019 року за період з 01.10.2019 року по 01.07.2019 року у розмірі 362,90 грн. Відтак, загальний розмір 3% річних становить 1245,31 грн. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, у відповідності до п. 6.2 укладеного договору у разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 10% від суми невиконаного зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач взагалі не повернув позику, сума штрафу складає 4811,40 грн. Встановивши наявність договору позики про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в договорі строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 55133,45 грн., яка складається з основної суми боргу, інфляційних втрат, 3% річних від простроченої суми та штрафу. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу останнім надано: договір про надання правничої (правової) допомоги №О-67/18-06/20 від 18.06.2020 року, додаткову угоду від 18.06.2020 року №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги №О-67/18-06/20 від 18.06.2020 року, копію квитанції на суму 7000,00 грн., про перерахування коштів за договором про надання правничої (правової) допомоги №О-67/18-06/20 від 18.06.2020 року. При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом та приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved