Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим , що з 1995 року перебував у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу вони купили будинок , розташований за адресою: [ADDRESS], який, згідно договору купівлі-продажу від 20.04.1996 року оформлений на його ім'я . У 2006 році шлюб між ними розірвано. Сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, внаслідок чого він змушений звернутися з позовом до суду. Уточнивши позовні вимоги , просить ухвалити рішення, яким визнати за кожним з них як колишнім подружжям право власності на ? ідеальну частку будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], залишивши будинок у їх спільній частковій власності , та вселити його в спірне домоволодіння, зобов'язавши [PERSON] в подальшому не перешкоджати користуванню вказаним житловим приміщенням. Також просить визнати за кожним з них право власності на ? ідеальну частку гаражу розташованого за цією ж адресою, залишивши гараж у їх спільній частковій власності , та зобов'язати відповідача повернути йому набуте майно, а саме: гарнітур гостинний стінку, стільці - 6 шт., крісло -1 шт., стіл обідній -1 шт., ліжко 2 шт.,предмети з кришталю, келихи великі (виробництво Чехія) 6 шт., ваза велика для квітів (виробництво Югославія) 1 шт., ваза для квітів на ніжці, 1 шт. , ваза для квітів маленька тюльпан 1 шт. , попільниця, швейна машинка з тумбою (Москва) , пральна машинка «Чайка», книги, ваучери та стягнути з [PERSON] на його користь, витрати за проведення оцінки майна. Позивач в судовому засіданні просив задовольнити уточнені позовні вимоги, мотивуючи свої доводи аналогічно викладеному в позові, наголошував на тому, що не згодний отримати грошову компенсацію вартості своєї частки. Представник позивача вважав безпідставними посилання відповідача та її представника на необхідність припинення права власності [PERSON] шляхом грошової компенсації його частки, просив задовольнити уточнені позовні вимоги. Відповідач уточнені позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала, щодо повернення позивачу зазначеного ним майна відповідно до переліку уточненого [PERSON] в судовому засіданні; не оспорювала, що спірні будинок та гараж, розташовані за адресою: [ADDRESS] є спільною власністю подружжя, внаслідок чого відмовилися від зустрічних позовних вимог та її відмова була прийнята судом. Проте категорично наполягала на тому, що вони з [PERSON] не можуть володіти та користуватись спірним майном як співвласники, оскільки він протягом багатьох років не мешкає в цьому будинку та між ними на цей час склалися неприязливі стосунки. Тому просить відмовити в задоволенні позову в частині вселення [PERSON] та зобов'язання не перешкоджати користуванню спірним домоволодінням, наполягає на припиненні права власності [PERSON] шляхом грошової компенсації його частки. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків та дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України), встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 08 грудня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу,(а.с. 92). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 27.10.2006 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, (а.с. 93). Під час шлюбу сторонами був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці розташований житловий будинок А-І, гараж В, сарай Б, споруди. Спірне домоволодіння було придбано згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу 20.04.1996 року, покупцем в якому зазначений позивач [PERSON] , за 138000000 карбованцев, (а.с. 104). Право власності [PERSON] на зазначене домоволодіння згідно реєстраційного напису на договорі зареєстровано 29 вересня 2000 року (а.с. 104зв). Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР від 20 червня 1969 року, який діяв на час придбання спірного домоволодіння в жовтні 2000 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Такі ж положення містяться і в ст. 60 СК України (набув чинності з 01 січня 2004 року), згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, стосовно майна, набутого дружиною та чоловіком під час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності. Враховуючи норми ст. 22 КпШС УРСР, ст. 60 СК України, частини 3 ст. 368 ЦК України , суд дійшов до висновку про те, що спірне домоволодіння з гаражем є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Вирішуючи спір щодо поділу цього майна, суд виходить з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 70 СК України, який діє з 01 січня 2004 року. Відповідно до частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи, що шлюбний договір між сторонами не укладався, будь-яка письмова домовленість щодо часток подружжя в спірному майні також відсутня, виходячи з вимог частини 1 ст. 70 СК України, кожний з подружжя в спірному домоволодінні /в т.ч. гараж/ має право на ? частку. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності. Оскільки відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку до початку судового слідства з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, до суду не зверталася та не просила припинити право позивача на частку у спільному домоволодінні та попередньо грошову суму на депозитний рахунок суду не вносила, суд вважає за необхідне залишити спірне домоволодіння у спільній частковій власності сторін. Позов не містить вимоги про поділу в натурі або становлення порядку користування спірним домоволодінням, суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Враховуючи, що спірне домоволодіння є неподільною річчю, що жоден з подружжя не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду для отримання компенсації другим подружжя замість його частки, слід визнати ідеальні частки подружжя в спірному спільному майні без його реального поділу. Беручи до уваги , що позивач у встановленому законом порядку не був визнаний особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та в судовому засіданні встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у проживанні у спірному будинку, суд вбачає наявність підстав для задоволення позову в частині про вселення. У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведених норм Закону, суд розцінює як припущення твердження позивача щодо ймовірних перешкод з боку відповідача в подальшому у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] і не вбачає підстав для задоволення позову в частині зобов'язання [PERSON] не перешкоджати користуванню вказаним житловим приміщенням. Позов в частині зобов'язання відповідача повернути позивачу набуте майно, а саме: гарнітур гостинний стінку, стільці - 6 шт., крісло -1 шт., стіл обідній -1 шт., ліжко 2 шт., предмети з кришталю, келихи великі (виробництво Чехія) 6 шт., ваза велика для квітів (виробництво Югославія) 1 шт., ваза для квітів на ніжці, 1 шт. , ваза для квітів маленька тюльпан 1 шт. , попільниця, швейна машинка з тумбою (Москва) , пральна машинка «Чайка», книги, ваучери не підлягають задоволенню з огляду на наступне. З аналізу пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що вона не заперечує щодо повернення позивачу зазначеного ним майна відповідно до уточненого [PERSON] переліку. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Проаналізувавши вказані норми закону, суд зазначає що спірне майно сторонами придбане під час шлюбу, з огляду на що вони мають на нього рівні права, а тому перелічене нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності, в якому частки сторін є рівними. Беручи до уваги вимоги позивача, який питання щодо поділу майна в натурі не ставить, з огляду на позицію відповідача у суді, яка не заперечувала проти задоволення позову в цієї частині, суд вважає , що між сторонами відсутній спір про право, тому позов в цієї частині задоволенню не підлягає. В задоволенні решти позову слід відмовити. Питання судових витрат вирішити на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial