Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування\~позовних вимог\~посилається на\~те,\~що з відповідачкою по справі він перебував у зареєстрованому шлюбі з грудня 1994 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] жовтня 1996 року народження. 18 серпня 1995 року, в період спільного проживання, сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , розташована на 4 поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 44,20 кв.м. З 1999 року з відповідачкою припинили шлюбні відносини, а 19 квітня 2007 року розірвали шлюб. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26.01.2009 року квартира [ADDRESS] була розділена між позивачем та відповідачкою, за нею було визнано право власності на 1\\2 частину квартири. З моменту розірвання шлюбу відповідачка постійно чинила позивачу перешкоди у користуванні житлом. Неодноразово позивач пропонував відповідачці розділити квартиру мирним шляхом, але вона пропозиції відхиляла. До теперішнього часу змушений жити у друзів, орендувати житло, зазначає, що сплачує комунальні послуги за всю квартиру, хоча не користуюсь нею. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд винести рішення, яким зобов`язати відповідачку [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити його у вказану квартиру. В судове засідання сторони не викликалися. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Стороною відповідача [PERSON] , було надано відзив на позовну заяву, згідно якої вона заперечувала щодо задоволення позовних вимог, зазначає, що позивач не надає належних доказів того, що він є власником квартири, не надав суду доказів сплати ним комунальних платежів та заборгованості по таким платежам, не зазначає коли саме та яким чином вона чинить йому перешкоди у користуванні житлом, не посилається та не надає жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини. Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ) від 17.07.97, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 07 лютого 2014 року № 5 - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути припиненням дії. що порушує право власності. За частиною першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). При цьому, позивач надав до суду докази, які підтверджують наявність у нього права власності на квартиру станом на 23 жовтня 2007 року, не надавши суду доказів щодо існування у нього права власності на 1/2 частку квартири станом на день подання позовної заяви, оскільки надана копія рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2009 року підтверджує лише виникнення такого права у 2009 році і не доводить існування права власності на нерухоме майно станом на 2021 рік. Таким чином, посилання позивача на існування у нього права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] не підтверджені належними та допустимими доказами. \~ \~ \~ \~ Окрім того, позивач зазначає, що він сплачує комунальні послуги за спірну квартиру у повному обсязі. Однак, вказана обставина не підтверджена жодними доказами . так, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] має заборгованість за комунальні послуги, у зв`язку з чим з нього утримуються кошти на підставі виконавчого листа, однак з письмових матеріалів справи неможливо встановити характер стягнень, а сам період нарахувань, адреса користування послугами тощо. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed