Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 29.12.2004 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 6509 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення взятих на себе зобовязань позичальник не виконував умови кредитного договору та станом на 04.02.2015 року має заборгованість в розмірі 170988 грн. 70 коп., що складається з заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1497 грн. 07 коп.. заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 43726 грн. 08 коп., пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 125765 грн. 55 коп. Від цієї суми віднімається сума заборгованості в розмірі 145338 грн. 03 коп., яка була стягнута за рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2014 року. [PERSON] становить 25650 грн. 67 коп. З урахуванням зазначеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 25650 грн. 67 коп. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. В наданій заяві просив проводити судове засідання, призначене на 23.03.2016 року у його відсутності. Відповідач в судовому засіданні 28.05.2015 року позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. В подальші судові засідання не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. З урахуванням поданої представником позивача заяви та чергової неявки відповідача в судове засідання, суд у відповідності до ст.ст.158,169,197 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу фіксації. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03.11.2004 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNKBRK02531953, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 6509 грн. на строк до 02.11.2006 року включно. В своєму позові банк посилався на те, що в порушення взятих на себе зобовязань відповідач, як позичальник, не виконував умови кредитного договору та станом на 04.02.2015 року має заборгованість в розмірі 170988 грн. 70 коп., що складається з заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1497 грн. 07 коп.. заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 43726 грн. 08 коп., пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 125765 грн. 55 коп. Враховуючи зазначене та суму заборгованості в розмірі 145338 грн. 03 коп., яка була стягнута за рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2014 року, позивач просив стягнути залишок заборгованості в сумі 25650 грн. 67 коп. Як вбачається з заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2014 року у справі №202/1309/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», останнім було частково задоволено позов банку та стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 03.11.2004 року №DNKBRK02531953 в сумі 135338 грн. 03 коп., а також з відповідачів [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» в солідарному порядку заборгованості за вказаним кредитним договором, що виникла станом на 07.11.2013 року в сумі 145338 грн. 03 коп., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 6509 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 42332 грн. 46 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 1496 грн. 94 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань в сумі 94999 грн. 63 коп. Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем було надано копію рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.03.2015 року, що набрало законної сили, по той самій цивільній справі №202/1309/14-ц, з якого вбачається, що після перегляду заочного рішення від 20.02.2014 року та нового розгляду справи в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNKBRK02531953 від 03.11.2004 року було відмовлено за недоведеністю належними доказами факту видачі кредиту, розміру заборгованості та інш. Таким чином, враховуючи, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2014 року у справі №202/1309/14-ц було скасовано та за наслідками нового розгляду справи в задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNKBRK02531953 від 03.11.2004 року було відмовлено, суд приходить до висновку, що розмір заявленої до стягнення заборгованості в сумі 25650 грн. 67 коп., розрахований з урахуванням сум, що стягнуті за вказаним заочним рішенням від 20.02.2014 року, не відповідає фактичному розміру заборгованості, що існує на час розгляду даної справи. Крім того, суд враховує, що ані в позовній заяві, ані в наданому до неї розрахунку, не наведено відповідних розрахунків заявленої до стягнення сума заборгованості в розмірі 25650 грн. та складових, з яких вона складається. Також, в своєму позові банк посилався на укладання з відповідачем кредитного договору №DNKBRK02531953 від 29.12.2004 року та просив стягнути заборгованості за вказаним кредитним договором. Проте, до позовної заяви позивачем було надано копію кредитного договору №DNKBRK02531953 від іншої дати 03.11.2004 року. В судовому засіданні 22.02.2016 року судом було оголошено перерву та позивачу було запропоновано вирішити питання щодо уточнення заявлених позовних вимог, з урахуванням зазначених вище обставин. Проте, позивач передбаченим ст.31 ЦПК України правом не скористався. За вказаних вище обставин, враховуючи, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за неіснуючим кредитним договором від 29.12.2004 року, недоведеністю належними доказами факту видачі кредитних коштів, обґрунтованості розрахунку заборгованості та її складових, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову банку в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю належними доказами. В звязку з відмовою в задоволенні позову сплачений позивачем судовий збір слід віднести на користь держави.

Outcome: dismissed