Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 08.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №СМ-SМЕ301/001/2008, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 80000 доларів США. Також 08.01.2008 року між останніми було укладено кредитний договір №СМ-SМЕ301/001/2008/1, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 90000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 08.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №РМ- SМЕ301/001/2008, відповідно до умов якого в заставу банку було передано нежитлове приміщення по [ADDRESS], приміщення IV, загальною площею 148,7 кв.м, що належало [PERSON], на праві власності за договором купівлі-продажу від 08.01.2008 року. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 25.11.2011 року, а також договору відступлення права вимоги від 25.11.2011 року, укладених між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останнє набуло право вимоги за кредитними договорами №СМ-SМЕ301/001/2008 та №СМ-SМЕ301/001/2008/1 від 08.01.2008 року, а також за договором іпотеки №РМ- SМЕ301/001/2008 від 08.01.2008 року. На теперішній час між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] існує домовленість про можливий добровільний продаж предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами. Однак, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно предмету іпотеки існують обтяження - арешти, що накладені постановою від 09.10.2015 року державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України; постановами від 30.05.2011 року та 02.08.2011 року Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та постановою від 04.10.2016 року Центрального ВДВС м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Посилаючись на те, що зазначені постанови винесені пізніше, ніж було укладено договір іпотеки, а заборгованість позичальника значно перевищує вартість предмету іпотеки, в зв'язку з чим відсутні підстави для звернення стягнення на нього на користь інших кредиторів, які не є заставодержателями, позивач просив суд звільнити з-під арешту предмет іпотеки: нежитлове приміщення по [ADDRESS], приміщення IV, загальною площею 148,7 кв.м, що належить на праві власності [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначив про визнання позову останнім. Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що постанова від 09.10.2015 року державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесена в порядку, передбаченому ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», на теперішній час не оскаржувалась та є чинною. Законодавством не визначено право суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади. Шевченківський та Центральний ВДВС м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на неодноразові виклики яву своїх представників до суду не забезпечили, про причини їх неявки не повідомили. Будь-яких клопотань стосовно розглядаємої цивільної справи не заявляли. В зв'язку з цим, враховуючи думку з'явившихся в судове засідання представників сторін, які не заперечували проти продовження слухання справи та з врахуванням положень ст.169 ЦПК України, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті у відсутності не з'явившихся представників відповідачів. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом , 08.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №СМ-SМЕ301/001/2008, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 80000 доларів США. Також 08.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №СМ-SМЕ301/001/2008/1, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 90000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 08.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №РМ- SМЕ301/001/2008, відповідно до умов якого в заставу банку було передано нежитлове приміщення по [ADDRESS], приміщення IV, загальною площею 148,7 кв.м, що належало [PERSON], на праві власності за договором купівлі-продажу від 08.01.2008 року. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 25.11.2011 року, а також договору відступлення права вимоги від 25.11.2011 року, укладених між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останнє набуло право вимоги за кредитними договорами №СМ-SМЕ301/001/2008 та №СМ-SМЕ301/001/2008/1 від 08.01.2008 року, а також за договором іпотеки №РМ- SМЕ301/001/2008 від 08.01.2008 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.11.2013 року, що набрало законної сили 05.07.2016 року, з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» було стягнуто заборгованість за кредитними договорами №СМ-SМЕ301/001/2008 та №СМ-SМЕ301/001/2008/1 від 08.01.2008 року в сумі 192231,37 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.11.2009 року складає 1536505,34 грн. З ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2017 року вбачається, що у виконавчому провадженні №50411074 з виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №РМ- SМЕ301/001/2008 від 08.01.2008 року, сторону стягувача було замінено з ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на теперішній час відносно предмету іпотеки існують зареєстровані обтяження - арешти, що накладені постановою від 09.10.2015 року державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України; постановами від 30.05.2011 року та 02.08.2011 року Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та постановою від 04.10.2016 року Центрального ВДВС м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. За змістом п.1 ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин)). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до ч.1 якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч.8 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин)). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). За змістом ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч.7 ст.3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Тобто законом встановлено спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. У даній справі судом встановлено, що при посвідченні іпотечного договору нотаріусом було накладено заборону відчуження предмету іпотеки та відповідне обтяження було зареєстровано 08.01.2008 року. На теперішній час за виконавчим написом нотаріуса звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позичальника [PERSON] перед кредитором, прав та обов'язків якого набуло ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Також існує вступивши в силу рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.11.2013 року, відповідно до якого розмір зобов'язань позичальника [PERSON] перед кредитором становить 1536505,34 грн., що перевищує вартість предмету іпотеки, визначену в п.4.4 договору іпотеки. Таким чином, судом встановлено, що зареєстровані пізніше обтяження у вигляді арешту предмету іпотеки в порядку примусового виконання, проведено державними виконавцями за виконавчими документами для задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями, та у порушення передбаченого ч.8 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) і ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Аналізуючи положення ст.ст.33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.328,335, 376,392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. В ст.6 договору іпотеки від 08.01.2008 року сторонами визначено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог із вартості предмету іпотеки та встановлено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема міститься застереження про позасудовий спосіб захисту інтересів іпотекодержателя шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки. Однак наявність арештів на спірне майно перешкоджає позивачу реалізувати своє право, оскільки обтяжене майно не підлягає відчуженню. В інший спосіб, крім пред'явлення до суду вимоги про звільнення майна з-під арешту, позивач не може захистити своє право на продаж спірного майна. Такий спосіб захисту права кредитора, який є іпотекодержателем, передбачений ч.4 ст.54 закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якою про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. За таких обставин вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звільнення з-під арешту предмету іпотеки, суд визнає обґрунтованими. Разом з тим, в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.2 постанови від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Отже належними відповідачами в даній справі мають бути не відповідні органи виконавчої служби, а стягувачі у виконавчих провадженнях, в рамках яких накладався арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, оскільки можливим задоволенням позову у такій справі буде вирішено питання про права і обов'язки цієї особи щодо спірного майна. Під час розгляду справи судом роз'яснювались сторонам їх права та обов'язки, зокрема, право на заявлення клопотань, надання доказів, обов'язок доказування. Також в судовому засіданні 01.08.2017 року до початку розгляду справи по суті представнику позивача роз'яснювались положення ст.33 ЦПК України та наслідки пред'явлення позову до неналежних відповідачів, або не всіх відповідачів. Разом з тим, останній вказаними правами не скористався, не заявляв клопотань про витребування доказів, у т.ч. матеріалів виконавчих проваджень, для встановлення осіб стягувачів; а також зазначив про недоцільність залучення останніх до участі у справі в якості відповідачів. За вказаних обставин, а також враховуючи відсутність у суду процесуальної можливості за власної ініціативи витребувати докази, а також вирішувати питання в порядку ст.33 ЦПК України та залучати до участі у справі співвідповідачів, а також замінювати первісного відповідача на належного, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в повному обсязі, як пред'явленого до неналежних відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed