Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати за ним право власності на господарське приміщення № [NUMBER] загальною площею 101,9 кв.м., розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, на гараж № [NUMBER] загальною площею 28,7 кв.м., розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, на земельну ділянку розміром 0,075 га ( кадастровий номер земельної ділянки : [NUMBER]), для ведення садівництва, що розташована за адресою : с/т «Лазурь» на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, Дніпропетровської області на - садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Новоселівка, «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу, будинок № 2, на 55/100 частину домоволодіння номер [ADDRESS], земельну ділянку, площею 0,0853 га, що знаходиться по [ADDRESS] та зобов'язати позивача виконати умови п. 4 Договору завдатку від 04 травня 2016 року щодо повного розрахунку з [PERSON] за придбане нерухоме майно, шляхом проведення доплати їх вартості в сумі 4 740 000 ( чотири мільйона сімсот сорок тисяч) гривень 00 копійок. Позивач за зустрічним позовом [PERSON], у свою чергу звернулась до суду з позовними вимогами та просила суд визнати довіреність від 06 травня 2005 року від [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О., та зареєстровану в реєстрі за № 592, на розпорядження земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області - удаваним із моменту його укладення, визнати, що між [PERSON] та [PERSON], 06 травня 2005 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, який був укладений 01 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 290, припинити за [PERSON] право власності на земельну ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 12.05.2008 року на ім'я [PERSON], на підставі розпорядження № 147 від 06.02.2008 р. на садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою Дніпропетровська області, Новомосковський район, с. Новоселівка, «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу, будинок № 2, припинити за [PERSON] право власності на садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою Дніпропетровська області, Новомосковський район, с. Новоселівка, «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу, будинок № 2, визнати за нею право власності на земельну ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області та на садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою Дніпропетровська області, Новомосковський район, с. Новоселівка, «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу, будинок № 2, визнати за нею право власності на 55/100 частину домоволодіння номер [ADDRESS], Дніпропетровській області, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0853 га,( кадастровий номер : [NUMBER]), що знаходиться по [ADDRESS] Третя особа з самостійними вимогами [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики, у розмірі 70 000 доларів США, що по курсу на день пред'явлення позову становить 1 890 000 грн. 00 коп. та пеню за невиконання зобов'язань у розмірі 49 700 доларів США, що по курсу на день пред'явлення позову становить 1 341 900 грн. 00 коп. , також просив суд визнати недійсним договір дарування 55/100 частини домоволодіння номер [ADDRESS], Дніпропетровській області на ім'я [PERSON], припинити за [PERSON] право власності на 55/100 частини домоволодіння номер [ADDRESS], Дніпропетровській області та повернути сторони у первісний стан та зобов'язати їх повернути один одному все одержане на виконання цього договору, визнати недійсним договір купівлі - продажу господарського приміщення № [NUMBER], розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 616, припинити за [PERSON] право власності господарське приміщення № [NUMBER], розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську та повернути сторони у первісний стан та зобов'язати їх повернути однин одному все одержане на виконання цього договору, визнати недійсним договір купівлі - продажу гаража № [NUMBER], розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 618, припинити за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER], розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську та повернути сторони у первісний стан та зобов'язати їх повернути однин одному все одержане на виконання цього договору,- Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав з урахуванням уточнень, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, при цьому надавши суду письмові пояснення по справі. Представник відповідача та позивача за зустрічним позивом [PERSON], в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив задовольнити, а в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначивши, що свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, матеріали справи, вивчивши пояснення сторін, вважає позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір завдатку. Предметом договору були об'єкти нерухомого майна, а саме господарське приміщення № [NUMBER] загальною площею 101,9 кв.м., розташоване у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, гараж № [NUMBER] загальною площею 28,7 кв.м., розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, земельна ділянка, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, садовий будинок [ADDRESS], розташований за адресою Дніпропетровська області, Новомосковський район, с. Новоселівка, «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу, будинок [ADDRESS], земельна ділянка, площею 0,0853 га, що знаходиться по [ADDRESS] Згідно умов цього договору сторони погодили всі істотні умови основного договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив відповідачу вказану в пункті 1 договорі суму завдатку в розмірі 260 000 грн., що в еквіваленті становить 20 000 дол. США. Пунктом 3 укладеного договору встановлено, що сторони домовились про продаж спірних об'єктів нерухомості у майбутньому за ціною 5 000 000 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 200 000,00 дол. США. Згідно пункту 5 вказаного договору, основний договір мав бути укладений сторонами в строк до 04 червня 2016 року, однак на звернення позивача з метою виконання зобов'язань, які визначені в договорі, відповідач основний договір не уклав пославшись на той факт, що [PERSON] в супереч досягнутих домовленостей між ними, до даного часу ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань по договору від 05 травня 2012 року, та на підтвердження цього [PERSON] була надана копію цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу, господарського приміщення, гаражу, будинків та земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу господарського приміщення, гаражу, будинків та земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана [PERSON] відповідачу грошова сума в розмірі 260 000 грн., що в еквіваленті становить 20 000 дол. США. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Згідно із ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. З наведеного вбачається, що цивільне законодавство передбачає лише зобов'язання сторін укласти в певний термін основний договір, і при цьому не містить можливості спонукання другої сторони до укладення основного договору та встановлює захист порушеного права особи, у зв'язку із не укладенням основного договору, шляхом відшкодування збитків завданих прострочення виконання умов попереднього договору. За правилами ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір, не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Отже примушення до виконання зобов'язання, що ґрунтується на попередньому договорі (укласти договір) , або визнавати право власності за попереднім договором або договором завдатку цивільним законодавством не передбачено. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, позивачем не надано доказів саме отримання таких прав, а отже позовні вимоги про визнання право власності на ім'я позивача та зобов'язання стягнути з останнього кошти на виконання правочину не підлягають задоволенню. Також, судом розглянуті позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення коштів. Суд, дослідивши письмові докази, матеріали справи, вивчивши пояснення сторін, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON], укладено договір позики у формі розписки, предметом якого було передання у власність відповідачу грошових коштів в розмірі 70 000 доларів США. За змістом договору позики, строк повернення позик на вимогу позикодавця. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань між третьою особою та [PERSON], за пропозицією останнього 28.08.2008 року було надано гарантійне зобов'язання, за яким предметом гарантійного зобов'язання є нерухоме майно, а саме господарське приміщення № [NUMBER] загальною площею 101,9 кв.м., розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, гараж № [NUMBER] загальною площею 28,7 кв.м., розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, 55/100 частина домоволодіння номер [ADDRESS], земельна ділянка, площею 0,0853 га, що знаходиться по [ADDRESS]. За домовленістю сторін, було встановлено, що у разі неможливості виконання кредитних зобов'язань , відповідач зобов'язаний в рахунок виконання зобов'язань переоформити на ім'я [PERSON] право власності на вищезазначене нерухоме майно. Третя особа виконав свої зобов'язання за договором належним чином, видав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 70 000,00 доларів США 00 центів готівкою, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія розписки від 28.08.2008 року, а відповідач [PERSON] до даного часу зобов'язання за договором позики не виконала і не повернула кошти за договором. Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). 28.12.2016 року [PERSON] була отримана вимога та до даного часу зобов'язання не виконанні, тому останній за умовами договору позики зобов'язаний сплатити на користь третьої особи пеню за період з 28.12.2016 року по 01.03.2017 року ( 71 день) у сумі 49 700 доларів США , що в еквіваленті становить 1 341 900 грн,00 коп. Згідно з ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Щодо наявності підстав для визнання договорів купівлі продажу та договору дарування недійсними та вимог проведення реституції суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з метою уникнення відповідальності за взяті фінансові зобов'язання перед третьою особою, в порушення умов договору та гарантійного зобов'язання, уклав фіктивні правочини та формально переоформила своє майно на ім'я - [PERSON], з якою відповідача мав позашлюбні відносини, про що [PERSON] було зазначено у наданих поясненнях до суду, та шляхом укладання договорів купівлі - продажу та договорів дарування, а саме уклавши:договір дарування 55/100 частини домоволодіння номер [ADDRESS] на ім'я [PERSON], який був укладений 09 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 598 і зареєстрованого в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради 20.10.2009 року, Договір купівлі - продажу гаража № [NUMBER] ( сто тридцять чотири), розташованого у Гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 618, Договір купівлі - продажу господарського приміщення № [NUMBER] ( сто тридцять три), розташованого у Гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу КулінічА. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 616. Окрім іншого, відповідачем були надані до суду оригінали правовстановлюючих документів на частку об'єктів нерухомості, що також в свою чергу свідчить про укладання фіктивних правочинів та проведення формального переоформлення свого майно на ім'я [PERSON] Оцінюючи вищезазначені обставини можливо прийти до висновку, що через ризик притягнення відповідача [PERSON] до майнової відповідальності з метою ухилення від сплати боргу позивачу, останнє стало метою укладення між сторонами фіктивних договорів дарування та купівлі продажу та направлено на усунення правової можливості позбавлення [PERSON] права власності на майно, шляхом укладення правочинів без наміру створення правових наслідків (без реального наміру переходу права власності на нерухоме майно до [PERSON]В.). Вищезазначені обставини визнаються відповідачем [PERSON] в наданих до суду письмових поясненнях по справі. У відповідності до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України , обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ВСУ при розгляді цивільної справи № 6-605цс16 від 25.05.2016 року зробив правовий висновок відповідно до якого: «оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.» Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Тому суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання недійсним з моменту укладання договору дарування 55/100 частини домоволодіння номер [ADDRESS] на ім'я [PERSON], який був укладений 09 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 598 і зареєстрованого в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради 20.10.2009 року, Договір купівлі - продажу гаража № [NUMBER] ( сто тридцять чотири), розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 618, Договір купівлі - продажу господарського приміщення № [NUMBER] ( сто тридцять три), розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 616. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами у повному обсязі. Судом розглянуті зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилається на те, що між нею, та [PERSON], відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального району м. Дніпропетровська, актовий запис № 871 від 30.10.1971 року був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають двох доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В 2001 року [PERSON] запропонували придбати частину домоволодіння № [ADDRESS], Дніпропетровській області. Зустрівшись з власниками домоволодіння, оглянувши його, була досягнута домовленість про придбання позивачкою цього будинку, у зв'язку з тим, що на той час вона постійно перебувала у закордонних відрядження, тому вона домовилась зі своїм чоловіком про те, що він виступить титульним власником цього майна, яке буде придбано за її особисті кошти, а право власності на цей об'єкт буде оформлено на відповідача - [PERSON]. На підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 24.10.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3846 та зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 13.11.2001 року в реєстровій книзі № 629 за № 2005-100, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 1991517, [PERSON] оформив на своє ім'я право власності на 55/100 частину домоволодіння номер [ADDRESS], Дніпропетровській області, що складається з : у житловому будинку літ. А-2 на І та ІІ поверхах квартири № 2, яка складається з поз. (1-12) загальною площею 213,0 кв.м., житловою площею [NUMBER],4 кв.м., балкон, ганок літ.а, частина гаража літ. Б площею 27,3 кв. м., у спільному користуванні споруди № 1-9, І. З посиланням на вищевказані обставини, та вимоги ст. 57 СК України [PERSON] ставить вимоги щодо визнання за нею особистого право власності на частину домоволодіння та земельну ділянку. Також, позивач в обґрунтування своїх позивних вимог посилається на те, що в 2005 році у них з чоловіком з'явилась нагода придбати у власність земельну ділянку 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області. Зустрівшись з власником цієї земельної ділянки, [PERSON], після цього між ними, були досягнуті усі домовленості щодо укладання договору - купівлі продажу даної земельної ділянки, результатом цієї домовленості був укладений між позивачкою та [PERSON] договір завдатку на придбання даної земельної ділянки, так [PERSON] посилається на те, що на той час вона працювала та мала багато відряджень, тому з чоловіком вирішили, що оформленням усіх необхідних документів буде займатися [PERSON]. Для придбання вищезазначеної земельної ділянки [PERSON] були передані кошти [PERSON] для будівництва садового будинку. Пізніше її чоловік - [PERSON] повідомив, що між ним та [PERSON] відбулась угода та він уклав договір купівлі - продажу земельної ділянки, після чого вони разом з чоловіком за рахунок її коштів та коштів її доньки, розпочали будівництво садового будинку [ADDRESS]. Згодом, після завершення будівництва, при оформленні права власності на садовий будинок [ADDRESS], оформленням документів займався її чоловік [PERSON] та він запевняв [PERSON], що свідоцтво про право власності на нерухоме майно було оформлено на його ім'я.Проте, всі документи стосовно придбання цієї земельної ділянки та оформлення будинку відповідач приховував, але враховуючи той факт, що [PERSON] юридично не обізнана людина та на той час не надавала цьому факту будь якого значення та більш того у неї не було підстав для сумнівів у своєму чоловіку.Однак, як їй згодом стало відомо, що відповідач ввівши її в оману та приховавши від неї наступний факт, а саме що 06 травня 2005 року була оформлена між ним та третьої особою довіреність на право розпорядженням земельною ділянкою 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, яка була за згодою сторін оформлено замість договору купівлі -продажу земельної ділянки . Надана довіреність від 06 травня 2005 року посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О., та зареєстрована в реєстрі за № 592, відповідно до якої позивач мав право, користування та відчужувати цю земельну ділянки. Згодом їй стало відомо, що відповідач вважаючи, що придбане та побудоване майно є спільним майном подружжя, тому з метою уникнення у майбутньому розподілу майна , не зважаючи на вищезазначені обставини 01 липня 2005 року уклав фіктивний договір купівлі - продажу земельної ділянки на ім'я - [PERSON], з якою на той час він мав позашлюбні стосунки, та більш того у подальшому на ім'я [PERSON] було оформлено та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок [ADDRESS]. Посилаючись на вищевказані обставини, ставить вимоги щодо визнання удаваною довіреність, щодо розпорядженням земельної ділянки, визнання недійсним договору та визнання за нею особистого право власності на домоволодіння та земельну ділянку. Дослідивши матеріали цивільної справи, приймаючи до уваги вищезазначені встановлені обставини по справі, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між [PERSON] та [PERSON], відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального району м. Дніпропетровська, актовий запис № 871 від 30.10.1971 року був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 24 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу 55/100 частин домоволодіння,посвідчений 24.10.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3846. Пунктом 1 даного договору встановлено, що [PERSON] придбав 55/100 частину домоволодіння № [ADDRESS], Дніпропетровській області, що складається з : у житловому будинку літ. А-2 на І та ІІ поверхах квартири № 2, яка складається з поз. (1-12) загальною площею 213,0 кв.м., житловою площею [NUMBER],4 кв.м., балкон, ганок літ.а, частина гаража літ. Б площею 27,3 кв. м., у спільному користуванні споруди № 1-9, І. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданим Дніпропетровською міською радою31.05.006 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 01.03.2006 року за № 116/34, [PERSON], останньому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0853 гана території Бабушкінського району, [ADDRESS] Судом проаналізовані посилання позивачки за зустрічним позовом, про факт придбання за її особисті кошти в період перебування у шлюбі з відповідачем вищезазначеного об'єкту нерухомості, також суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи письмові пояснення відповідача [PERSON], з яких вищезазначені обставини також знаходять своє підтвердження та не спростовуються останнім. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 61 ЦПК України встановлено, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З врахуванням вище встановлених обставин, суд вважає доведеним той факт, що позивачкою за зустрічним позовом [PERSON], було придбано за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю нерухоме майно, набуте нею, за час спільного проживання з [PERSON], а саме 55/100 частина домоволодіння № [ADDRESS], Дніпропетровській області та земельна ділянка, площею 0,0853 га, яка розташована на території Бабушкінського району, [ADDRESS] З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що при розгляді позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 09.10.20109 року був укладений фіктивний договір дарування 55/100 частини домоволодіння номер [ADDRESS] на ім'я [PERSON], який вчинено без наміру створення правових наслідків, та даний правочин був визнаний судом недійсним, виходячи з встановлених обставин, суд вважає, за можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею право особистої власності на об'єкт 55/100 частина домоволодіння № [ADDRESS], Дніпропетровській області та визнання за нею право особистої власності на земельна ділянка, площею 0,0853 га, яка розташована на території Бабушкінського району, [ADDRESS] є законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується визнання довіреність удаваним правочином із моменту його укладення, та вважати укладеним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, визнати недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, 0,075 га, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 06.05.2005 року [PERSON] на ім'я [PERSON], була оформлена та видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О., та зареєстрована в реєстрі за № 592, на розпорядження земельною ділянкою, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області ( кадастровий номер : [NUMBER]). Судом проаналізовані посилання позивачки за зустрічним позовом, про факт передачі нею коштів [PERSON] для придбання вищезазначеної земельної ділянки та прийнято до уваги, що садовий будинок № [ADDRESS], розташованого за адресою Дніпропетровська області, Новомосковський район, с. Новоселівка, с/т «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу, був побудований за її особисті кошти, за наданим [PERSON] дорученням. Суд приймає до уваги той факт, що при оформленні вищезазначених правочинів щодо набуття право власності на спірні об'єкти нерухомості з боку [PERSON] дійсно були допущенні грубі порушення майнових прав позивачки, а саме шляхом ведення в оману [PERSON] скривши від позивачки істотні обставини, щодо укладання правочинів та оформлення право власності на спірні об'єкти нерухомості які були придбані за рахунок [PERSON], оформивши право власності на ім'я [PERSON], також приймається до уваги той факт, щодо [PERSON] разом зі своєю родиною до даного часу постійно користується та проживає в даному садовому будинку,якій побудований на спірної земельної ділянці, також суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи письмові пояснення відповідача [PERSON], з яких вищезазначені обставини також знаходять своє підтвердження та не спростовуються останнім. Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до роз'яснень наведених в абзацах 1 і 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Розв'язуючі вищезазначені позовні вимоги, суд виходить з того, що неправомірна поведінка відповідача з прихованням вищезазначених фактів при укладанні спірних правочинів та враховуючи, що побудованим садовим будинком [ADDRESS] Новомосковського району, селі Новоселівка, с/т «Лазурь», Дніпропетровського фурнітурного заводу, на даній земельної ділянці, до даного часу вільно володіє та користується позивачка, що також знаходить своє підтвердження у наданих до суду квитанціях про здійснення до даного часу оплати за послуги електропостачання до садового будинку [ADDRESS] Новомосковського району, селі Новоселівка, с/т «Лазурь», що свідчить на користь доводів позивачки про укладення між сторонами [PERSON] та [PERSON] 06 травня 2005 року договору купівлі-продажу земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, оскільки сторонами було досягнуто усі істотних умов такого договору, як-то ціни договору та предмет договору та за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передала майно, а саме земельну ділянку, у власність другій стороні (покупцеві), а покупець прийняв майно і сплатити за нього кошти, та до даного часу вільно користується придбаним майном. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині визнання довіреності удаваним правочином з моменту його укладення, та враховуючи доведений той факт, що між сторонами відбулось укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, 0,075 га, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, підлягають задоволеною. Також, розв'язуючи позовні вимоги що до визнання договору купівлі - продажу земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON]- недійсним, визнання право власності за [PERSON] на земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області та на садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою [ADDRESS], скасування свідоцтво про право власності на нерухоме майно виданого 12.05.2008 року на ім'я [PERSON], припинення за [PERSON] право власності на садовий будинок, суд приходить до висновку, що в цієї частині позовні вимоги є законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи та наданих доказів, судом були проаналізовані викладені обставини та встановлений той факт, що довіреність видана 06.05.2005 року [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О., та зареєстрована в реєстрі за № 592, на розпорядження земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області є удаваним правочином, та є договором купівлі - продажу зазначеної земельної ділянки. Частиною 3 ст.10. ЦПК України встановлено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 61 ЦПК України встановлено, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, та сторонами не спростовується та обставина, що земельна ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області була придбана за особисті кошти [PERSON],що свідчить про її особисте право власності на дану земельну ділянку, та [PERSON] за домовленістю з позивачкою, виступив титульним власником цього нерухомого майна. 01 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,075 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 290. Зі зміст позовної зави [PERSON] вибочаться, що вона не знала про укладання вищезазначеного спірного правочину, та не надавала своєї згоду на укладення цього договору купівлі-продажу земельної ділянки, і даний правочин був укладений з грубим порушенням її майнових прав з боку відповідача , що в свою чергу свідчить про визнання даного правочину недійсним з підстави, передбаченої статтею 230 ЦК України. Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки та припинення право власності на неї за [PERSON], та поновлення порушених прав позивачки, шляхом визнання права власності на земельну ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області за [PERSON] Вирішуючи питання щодо скасування свідоцтва про право власності, оформленого та виданого на ім'я [PERSON] та визнання право власності на садовий будинок [ADDRESS] [PERSON], суд виходить із такого, що [PERSON] придбавши за особисті кошти вищезазначену земельної ділянки,таза їх спільною з чоловіком згодою, надавши останньому доручення, розпочали будівництво будинку на даній земельній ділянці. Судом встановлено, що 01.06.2005 року [PERSON] уклав з Приватним Підприємством «Троль» договір підряду. Предметом цього договору було проведення будівництва та монтажних робіт «під ключ» будинок [ADDRESS], також провести монтаж сауни, бесідки, облаштування ставку та басейну на земельної ділянки по [ADDRESS] також на підтвердження проведення будівельних робіт та облаштування будинку, були надані квитанції та накладні на придбання будівельних матеріалів.Окрім іншого, в даному випадку судом враховані надані до суду,розрахункові книги оформлені на ім'я [PERSON] про сплату електроенергії на садовий будинок [ADDRESS], з яких здійснення оплати за електроенергію до даного часу за даний об'єкт нерухомості. Судом враховано, що садовий будинок [ADDRESS] Новомосковського району, селі Новоселівка, с/т «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу,був побудований на земельної ділянки,яка належить позивачці на праві особистій власності, та побудований за її власні кошти, що також знаходить своє підтвердження з письмових пояснень наданих відповідачем до суду. Також суд приймає до уваги той факт, що при оформленні вищезазначених правочинів щодо набуття право власності на спірні об'єкти нерухомості з боку [PERSON] дійсно були допущенні грубі порушення майнових прав позивачки, а саме шляхом ведення в оману [PERSON] щодо укладання правочинів та оформлення право власності на спірні об'єкти нерухомості, які були придбані та побудовані за її особистий рахунок [PERSON], та оформлені на ім'я [PERSON], а саме 12.05.2008 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON], на підставі розпорядження № 147 від 06.02.2008 р. на садовий будинок № [ADDRESS], розташованого за адресою [ADDRESS] Приймається до уваги той факт, щодо [PERSON] разом зі своєю родиною до даного часу постійно та відкрито користується та проживає в даному садовому будинку, що в свою чергу підтверджують наявними в матеріалах справи квитанціями та розрахункових книг, оформлених на ім'я [PERSON], про сплату електроенергії на садовий будинок [ADDRESS], з яких вибачається проведення кожного місяця та до даного часу оплати за електроенергію до даного садового будинку,також наявні в матеріалах справи письмові пояснення відповідача [PERSON], з яких вищезазначені обставини також знаходять своє підтвердження та не спростовуються останнім. Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушність права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Тобто підсумовуючи встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]І в частині скасування свідоцтво про право власності на нерухоме майно , припинити за [PERSON] право власності на садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на садовий будинок [ADDRESS], розташованого за адресою [ADDRESS] підлягають задоволеною. Розв'язуючи питання відшкодування судових витрат, в порядку ст.88 ЦПК України, суд відносить їх за рахунок відповідача по справі, пропорційно задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved