Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до Подільського районного суду м.Києва з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що він є довірителем Фонду фінансування будівництва житлового будинку на [ADDRESS] у Подільському районі м.Києва на підставі договору КНТР-000159/кв. від 04.03.2010 року «Про участь у фонді фінансування будівництва». Вказує, що п.1.1. вищевказаного договору встановлює: «За цим Договором Довіритель, на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] у Подільському районі м.Києва, затверджених уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 Директора Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» від 02 березня 2010 р.) (іменуються у цьому Договорі - Правила ФФБ), дає згоду на участь у фонді фінансування будівництва (далі -ФФБ), бере на себе зобов'язання виконувати Правила ФФБ, передає Фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Фінансової компанії з правління цими коштами, а Фінансова компанія зобов'язується здійснити за винагороду управління залученими коштами в інтересах Довірителя на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим Договором». Зазначає, що вищеозначені «Правила ФФБ» за своєю правовою природою є одностороннім правочином, оскільки створює обов'язки лише для тих осіб, які «визнали» їх шляхом підписання договору КНТР-000159/кв. від 04.03.2010 року «Про участь у фонді фінансування будівництва» з відповідачем, у зв'язку з чим вони були визнані їм, оскільки це було передумовою для підписання вищезазначеного договору. Вказує, що у відповідача ніколи не було юридичного статусу управителя ФФБ, а третя особа не являється користувачем земельної ділянки, на якій проводиться будівництво, що вже встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили, у зв'язку чим односторонній правочин (Правила ФФБ) не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв'язку чим просив визнати недійсними «Правила фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] у Подільському районі м.Києва», затверджені уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 Директора Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» від 02.03.2010 р. Крім того, в якості компенсації за моральну шкоду, пов'язану з протиправним отриманням його згоди на визнання вищезазначених правил просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 20 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених вище та просив його задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки він необґрунтований належними доказами та безпідставно заявлений, мотивуючи тим, що Правила ФФБ за правилами недійсності правочинів не можна визнавати такими, оскільки є документом, який за своїм змістом не є правочином. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, тому суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду за його відсутності, на підставі доказів, долучених до матеріалів справи. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК «Правочини» (ст.ст.215-236). Загальні вимоги щодо недійсності правочину сформульовані в ст.215 ЦК України, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання однієї з вимог, передбаченої ст.203 ЦК України, а саме - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Судом встановлено, що між сторонами та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір КНТР-000159/кв. від 04.03.2010 року «Про участь у фонді фінансування будівництва» (а.с.5-7), відповідно до п.1.1. умов якого «Довіритель, на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] у Подільському районі м.Києва, затверджених уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 Директора Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» від 02 березня 2010 р.) (іменуються у цьому Договорі - Правила ФФБ), дає згоду на участь у фонді фінансування будівництва (далі-ФФБ), бере на себе зобов'язання виконувати Правила ФФБ, передає Фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Фінансової компанії з правління цими коштами, а Фінансова компанія зобов'язується здійснити за винагороду управління залученими коштами в інтересах Довірителя на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим Договором». Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Правила фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] у Подільському районі м.Києва, затверджені уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 Директора Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» від 02 березня 2010 р.) (а.с.10-18). Відповідно до п.1.3. вищезазначених правил, вони є системою затверджених та оприлюднених Фінансової компанією норм та є публічною пропозицією для вступу до ФСБ особи, яка бажає стати довірителем цього ФФБ, за умов визнання нею цих правил. Згідно з ч. 1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Відповідно до Узагальнень Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. У зв'язку з вищевикладеним, суд, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що Правила фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] у Подільському районі м.Києва», затверджені уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 Директора Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» від 02.03.2010 р. не є правочином, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання їх недійсними з підстав, зазначених у позові не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного Законодавства України. Крім того, слід зазначити, що інші позовні вимоги, а саме: стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 20 000 грн. в якості компенсації за моральну шкоду, пов'язану з протиправним отриманням його згоди на визнання вищезазначених правил також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання недійсними Правил фонду фінансування будівництва. У зв'язку з вищевикладеним, ст.ст.15, 16, 92, 202, 203, 215 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed