Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 16.01.2018 року по 17.02.2020 року в сумі 152107,64 грн. та втрати від інфляції в сумі 187,27 грн. При цьому посилається на те, що після звільнення його з роботи відповідачем не було виплачено йому заробітну плату в день звільнення, а зроблено це лише 17.02.2020 року на виконання судового наказу. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 08.04.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 15.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Відповідач не надав відзив на позов у встановлений судом строк. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наказу №2 від 16.01.2019 року [PERSON] було звільнено з посади головного інженера Дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 02.09.2019 року по справі №295/13132/19 з відповідача стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 3228,80 грн. за січень 2019 року. Відповідно до постанови державного виконавця від 26.02.2020 року ВП №60753121 вищезазначений виконавчий документ фактично виконано, кошти на рахунок стягувача перераховані в повному обсязі, що підтверджується також довідкою банку від 20.02.2020 року по зарахування 17.02.2020 року на його рахунок заборгованості по зарплаті. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Окрім того, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (п. 20, 21 постанови Пленуму). Відповідно до пункту 2 наведеного Порядку у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки №315 від 18.09.2019 року, виданої відповідачем, розмір середньоденного нарахованого фактичного заробітку позивача складає 382,18 грн. У зв`язку із цим, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16.01.2019 року по 17.02.2020 року, тривалість якого складає 272 робочих дні, становить 103952 грн. 96 коп. (382,18 грн. х 272 дні). При цьому, відсутні правові підстави для визначення середнього заробітку з розрахунку календарних днів, а не робочих, як це зробив позивач. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159 (із змінами та доповненнями), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індекс інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Таким чином сума компенсації, яка вирахувана шляхом множення заборгованості по заробітній платі в розмірі 3228,80 грн. на добуток індексів інфляції за період з січня 2019 року по січень 2020 року, що становить 187,27 грн. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial