Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням збільшень позовних вимог, просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та розподілити між ними в рівних частках отриманий [PERSON] за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року дохід від надання в оренду нежилих приміщень [NUMBER], [NUMBER] в будинку [ADDRESS] в розмірі 1 250508 грн. 22 коп. та отриманий [PERSON] за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року дохід від надання в оренду 13/100 частин нежилого приміщення в будинку [ADDRESS] в розмірі 614 176 грн. 14 коп., визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину вказаного доходу. А також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 318 166 грн. 04 коп., що являє собою половину різниці між розміром отриманого [PERSON] доходу за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року від надання в оренду нежилих приміщень [NUMBER], [NUMBER] в будинку [ADDRESS] та розміром отриманого [PERSON] доходу за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року від надання в оренду 13/100 частин нежилого приміщення в будинку [ADDRESS]. Свій позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.1995 року по 03.11.2008 року, під час якого ними були придбані 13/100 частин нежилого приміщення, загальною площею 86,3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] та нежилі приміщення [NUMBER], [NUMBER] загальною площею 87,6 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до рішення апеляційного суду Київської області від 21.10.2013 року по справі №22-ц/780/4127/13 вищевказане нерухоме майно було визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та розділено між сторонами, а саме: [PERSON] виділено в натурі нежилі приміщення [NUMBER], [NUMBER] загальною площею 87,6 кв.м. в буд. [ADDRESS], а [PERSON] - 13/100 частин нежилого приміщення загальною площею 86,3 кв.м., в будинку [ADDRESS]. Як стверджує позивач, в тексті позовної заяви, після розірвання шлюбу, сторони у період з 01.04.2011 по 21.10.2013 року (час припинення його та [PERSON] права спільної сумісної власності на вищезазначені об'єкти нерухомості) вели підприємницьку діяльність як фізичні особи-підприємці, здаючи в оренду, належні їм приміщення. Відповідач [PERSON] здавала в оренду нежилі приміщення [NUMBER], [NUMBER] в буд. [ADDRESS] та отримала дохід в сумі 1 250508 грн. 22 коп., а [PERSON] - 13/100 частин приміщення в будинку [ADDRESS] та отримав дохід в сумі 614 176 грн. 14 коп. На думку позивача, отримані сторонами за вказаний період доходи відповідно до норм сімейного та цивільного кодексів України, відносяться до їхнього спільного майна. А тому те, що відповідач за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року отримала більший дохід ніж він, як стверджує позивач, є «не тільки несправедливим, але й абсолютно незаконним», адже право спільної сумісної власності передбачає повну рівність майнових прав щодо його об'єктів, а тому різниця між отриманим ним та [PERSON] доходом має бути стягнута з останньої на його користь. За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, пояснення надав аналогічні викладеним в тексті позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Також просив суд застосувати строк позовної давності. Крім того, зазначив, що зі слів відповідача йому відомо, що між сторонами була досягнута домовленість про порядок індивідуального користування нерухомим майном про яке йде мова в тексті позовної заяви. Після розірвання, у 2008 році, шлюбу між сторонами, кожен із них окремо один від одного укладали договори оренди нерухомого майна та отримували від цього окремий дохід, як фізичні особи-підприємці, яким користувався кожний окремо, підтвердженням чому можуть свідчити витяги з державних реєстрів юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, у відповідності до яких значиться, що [PERSON] та [PERSON] здійснюють діяльність з надання в оренду і експлуатацію власного нерухомого майна. Будь-яких спорів щодо цього ніколи не виникало. Позивач та відповідач в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, повно і всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 21.10.1995 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 03.11.2008 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області. Встановлено, що у період шлюбу сторони придбали наступне майно: - на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2003 року, укладеного товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Торговий ДІМ «Альтран» та [PERSON] - 13/100 частини нежилого приміщення загальною площею 86,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]; - на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], - нежилі приміщення [NUMBER] та [NUMBER] загальною площею 87,6 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. 21.10.2013 року Апеляційний суд Київської області, розглянувши апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.06.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: ПАТ «Райффайзен банк Аваль», ПАТ «ОТП Банк» про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, ухвалив рішення, відповідно до якого вирішив: визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] слідуюче майно: нежилі приміщення [NUMBER] та [NUMBER] загально площею 87,6 кв.м. в будинку [ADDRESS], вартістю 1555021,00 грн.; 13/100 частин нежилого приміщення загальною площею 86,3 кв.м. в будинку [ADDRESS], вартістю 1571949,00 грн.; виділив [PERSON] в натурі нежилі приміщення [NUMBER] та [NUMBER] загально площею 87,6 кв.м. в будинку [ADDRESS], вартістю 1555021,00 грн., визнавши за [PERSON] право власності на дані приміщення; та виділив [PERSON] 13/100 частин нежилого приміщення загальною площею 86,3 кв.м. в будинку [ADDRESS], вартістю 1571949,00 грн., визнавши за [PERSON] право власності на дане приміщення.(справа №22-ц/780/4127/13) В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є фізичними особами-підприємцями (ними заявлені КВЕДи 68.20 - надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна) Згідно довідок Броварської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Київській області, пояснень позивача, його представника та представника відповідача, з І кварталу 2011 року по ІV квартал 2013 року сторони отримували дохід від здачі в оренду вищевказаного нерухомого майна, а саме: [PERSON] від здачі приміщень по [ADDRESS], а [PERSON] від здачі приміщень по [ADDRESS]. П. 29 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007р. роз'яснив, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, з урахуванням того, що преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно, суд приходить до висновку, що з урахуванням положень ч.1 ст. 68, ч1 ст. 70 СК України доходи отримані колишнім подружжям від здачі в оренду їхнього спільного нерухомого майна, за вказаний позивачем період з 01.04.2011 року по 21.10.2013 року також могли бути визнані об'єктами права спільної сумісної власності подружжя та такими, що підлягають поділу в рівних частках. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, Пленум роз'яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС ( статті 106, 107 СК ) чи з дати набрання рішення суду законної сили ( статті 109, 110 СК ), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності ( ч. 2 ст. 72 СК ). Представник відповідача наполягав на застосуванні трирічного строку позовної давності, так як вимога про розподіл, спільних на думку позивача, доходів заявлена після спливу більше як 5 років після розірвання шлюбу. Суд не бере до уваги пояснення представника позивача про те, що між сторонами існувала усна домовленість про рівний розподіл доходів від здачі в оренду нерухомого майна, та те, що саме з квітня 2011 року відповідач, порушуючи права [PERSON], не компенсувала останньому різницю між отриманим нею та позивачем доходами, адже це не підтверджується жодним належним та допустимим доказом у розумінні статті 60 ЦПК України. Крім того, згідно пояснень позивача, останньому було достовірно відомо про отримання сторонами доходів від здачі в оренду,належного їм, нерухомого майна після розірвання шлюбу, проте, він сам не ділив отримані ним доходи з відповідачем по справі в рівних частках. Також, ні позивачем, ні його представником, в судовому засіданні не було надано належних та допустимих доказів того, коли саме позивачу стало відомо про порушення його прав. Крім того, останні не зверталися та не надали клопотання про поновлення пропущеного строку. Отже, позивач звертаючись до суду з позовними вимогами пропустив строк позовної давності, на що звертав увагу представник відповідача та просив його застосувати. Так як з дня розрівняння шлюбу (03.11.2008 року) та до подачі даної позовної заяви (12 березня 2014 року) минуло більше п'яти років. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про поділ спільних доходів не підлягають задоволенню, оскільки позивачем щодо них пропущено строк позовної давності, доказів зворотного суду наведено не було.

Outcome: dismissed