Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON], [PERSON] яка є представником неповнолітньої [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог відділ опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області про визнання [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, будівлями та спорудами господарського призначення, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, будівель та споруд господарського призначення по [ADDRESS]. В 1992 році його син [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем по даній справі [PERSON], після чого вона поселилася в належний йому будинок, у шлюбі в них народилися доньки [PERSON] та [PERSON], однак сімейне життя у них не склалось і у 2009 році відповідач разом з дитиною пішла проживати по місцю проживання своїх батьків за адресою: [ADDRESS], де на даний час і проживає. Окрім того, вказує суду, що 03 червня 2011 року рішенням Костопільського районного суду Рівненсьокї області шлюб між його сином [PERSON] та відповідачем розірвано, дитину залишено проживати разом з матір'ю. Стверджує, що відповідач [PERSON] разом з донькою [PERSON] не проживають у спірному житловому приміщенні з 2009 року, свої особисті речі [PERSON] вже давно забрала, ніяких витрат по утриманню житла не несе, натомість через її реєстрацію з донькою несе додаткові витрати. Відтак, посилаючись на зазначені вище обставини, в силу чинного житлового законодавства, на підставі ст.ст.71,72 ЖК України просив суд позов задовольнити та визнати [PERSON] разом з донькою [PERSON], такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення, які повністю співпадають з обставинами викладеними у позовній заяві, просили суд позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, вказують, що будинок в якому вона з донькою зареєстровані покинули через постійні сварки із сином позивача, який і вигнав їх з будинку та вселив туди іншу жінку. Окрім того зазначили, що неповнолітня донька [PERSON] періодично проживає в спірному будинку з батьком, і там знаходяться її речі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила покази [PERSON], та окрім того зазначила, що на даний час навчається в вищому навчальному закладі у м. Рівне, живе періодично то в матері то в батька у дідовому будинку. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Алексійчук С.В. заперечив стосовно позовних вимог про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона є зареєстрованою за місцем проживання [PERSON], а в разі задоволення позову в дані частині будуть порушені законні права та інтереси неповнолітньої дитини. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, об'єктивно та неупереджено, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, позовні вимоги слід задовольнити частково з огляду на наступні обставини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, сводоб чи інтересів. Право на захист кожною особою свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства передбачено ч. 2 ст. 15 ЦК України. Способом захисту свого порушеного права позивачем обрано визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, будівлями та спорудами господарського призначення. Згідно вимог, передбачених статями 10, 60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини, що згідно довідки виданої Пісківською сільською радою за № 56 від17.01.2014 року вбачається, що позивач [PERSON] є головою домогосподарства з реєстрацією місця проживання [ADDRESS] згідно погосподарської книги № 3 особовий рахунок [NUMBER]. З технічного паспорт від 28.01.2014 року на земельній ділянці по [ADDRESS] знаходиться житловий будинок, житлова добудова, прибудова, літня кухня та гараж. Відповідно до дозволу № 30 виданого 04 березня 1955 року виконкомом Костопільскої районної ради депутатів трудящих, Ровенської області, УРСР надано дозвіл позивачу на будівництво житлового будинку на земельній ділянці с.Пісків Костопільського району Рівненської області. З акту про відведення присадибної земельної ділянки у межах с. Пісків від 10 лютого 1958 року встановлено, що [PERSON] вилічено земельну ділянку для будівництва. З рішення Пісківської сільської ради Костопільського району Рівненської області від 25 грудня 2013 року за № 423 та акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 20 лютого 2014 року надано дозвіл на розробку технічної документації про встановлення в натурі закріплено межі земельної ділянки , яка знаходиться в [ADDRESS]. Таким чином судом встановлено, що житловий будинок, житлова добудова, прибудова, літня кухня та гараж, які знаходяться на земельній ділянці за адресою по [ADDRESS] є власністю позивача, однак право власності не зареєстроване у встановленому законом порядку. Із дослідженої в судовому засіданні довідки за №68 від 21 січня 2014 року вбачається, що у спірному будинку по [ADDRESS], разом з позивачем [PERSON] проживають та зареєстровані його син [PERSON], невістка - [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Як з'ясовано судом та узгоджується з матеріалами справи, відповідач [PERSON] та її доньки [PERSON] та [PERSON] були поселені та зареєстровані у зазначеному житловому будинку на правах члена сім'ї. Згідно рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що являється сином позивача і проживає разом з ним у спірному будинку, окрім того повідомив, що дійсно з 04 травня 1992 року по 2009 рік перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Від даного шлюбу в них народилися доньки [PERSON] та [PERSON]. Діти та відповідач були зареєстровані з ним у будинку його батька [PERSON]. Спільне життя у них з відповідачем не склалось, і [PERSON] із дітьми виїхала жити у м.Костопіль до своїх батьків, в подальшому вони розлучились. Окрім того зазначив, що відповідача [PERSON] ніхто з будинку не виганяв, це було її рішення. Разом з тим наголосив, що з листопада 2009 року [PERSON] в спірному будинку не проживає та її речей там не має. Щодо відповідачки [PERSON] поясни, що дійсно донька інколи навідується до нього і проживає у спірному будинку і в ньому є її речі. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона є донькою відповідача [PERSON] та сина позивача [PERSON], спільне життя у батьків не склалось через поведінку батька, а тому у 2009 році матір разом із нею та сестрою [PERSON] змушені були покинути будинок діда [PERSON] та виїхати в м.Костопіль. Вона раніше теж була зареєстрована у спірному будинку, однак через навчання у вищому навчальному закладі змушена була знятись із реєстрації, на теперішній час її там зареєстровувати не бажають. Окрім того свідком було наголошено, що батько [PERSON] у 2009 році вигнав матір із будинку та в подальшому її туди не впускав. Свідок [PERSON] пояснила суду, що являється невісткою позивача і на даний час проживає у спірному будинку, за час її проживання відповідач [PERSON] жодного разу не приходила до спірного будинку, її речей там не має, а також зазначила, що [PERSON] дійсно інколи навідується до батька [PERSON] Підставою звернення до суду позивач вказує тривале не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку без поважних причин, окрім того, зазначає, що відповідач [PERSON] більше не є членом сім'ї власника житлового будинку, тому просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Так, факт не проживання відповідачки [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] та її вибуття на інше постійне місце проживання підтверджується згадуваним вище рішенням Костопільського районного суду Рівненсьокї області 03 червня 2011 року по справі за позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що [PERSON] з 2009 року проживає окремо від свого колишнього чоловіка [PERSON], тобто за місцем реєстрації, натомість проживає фактично в своїх батьків в [ADDRESS]. У відповідності до положення ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 150 ЖК України передбачене право громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, користуватись ним для особистого проживання членів їх сімей і право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд, дарувати, продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд, оцінивши вищенаведені докази в їх сукупності, приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON], будучи зареєстрованою у житловому будинку позивача перешкоджає користуванню належним позивачу майном через необхідність нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих чоловік. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 2009 року вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, а саме в м.Костопіль та без поважних причин понад шість місяців відсутня у житловому будинку по [ADDRESS] то суд приходить до висновку, що вона втратила право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] який належить на праві власності позивачу [PERSON] Таким чином позовна вимога позивача щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] підлягає до задоволення. Стосовно вимоги позивача щодо визнання таким, що втратив право користування неповнолітньої [PERSON], яка є донькою відповідача [PERSON] та онучкою позивача [PERSON], суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, виходячи з положень спеціальних законів, які регламентують захист прав неповнолітніх та малолітніх осіб, зокрема ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», та враховуючи ту обставину, що у спірному будинку проживає та зареєстрований батько дитини [PERSON] та діда - [PERSON]., тому суд вважає, що дана позовна вимога не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: partial