Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , яким вказав, що 12.07.1997 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Сторони мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON] , які проживають разом з матір`ю. Спільне життя між сторонами не склалося, з жовтня 2020 року вони фактично проживають окремо. За час шлюбу сторонами було набуте майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Посилаючи на положення ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача надав суду заяву, якою заявлені вимоги підтримав, просив проводити розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом публікації оголошень на вебпорталі судової влади України в Інтернет, в судові засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзиву не подала. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Процесуальні дії суду під час розгляду справи. 06 травня 2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків та подання належним чином оформленої позовної заяви. 12 травня 2021 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27 липня 2021 року ухвалою суду задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 12.07.1997 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона, шлюб між сторонами було укладено 12.07.1997 року, актовий запис № 354. З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 254257720 від 24.04.2021 року вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу ВЕР 497481, 13.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом смт. Білозерка Стратюк О.М. за р. № 1008. З наданої Державним нотаріальним архівом Херсонської області копії Договору купівлі-продажу від 13.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Стратюк О.М., [PERSON] , як покупець, купила у [PERSON] , як продавця, житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заявою від 13.07.2007 року, поданою на ім`я нотаріуса Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Стратюк О.М., [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] (в шлюбі перебуває з 12.07.1997 року) на посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] та його згоди набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно положень ст. 368 ч.3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ст. 69 ч.1, 70 ч.1 СК України визначено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя . Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, зважаючи на принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, [PERSON] , в період шлюбу з яким відповідачем було придбано спірне майно, звернувся до суду з вимогою про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 р. по справі № 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки право власності на спірну домобудівлю, виникло у відповідача у період шлюбу з [PERSON] , відповідач не порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте нею в шлюбі, а отак, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин вимоги позивача про визнання за ним права власності 1/2 частині спірного житлового будинку є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved