Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 04.12.2014 року у цивільній справі №175/4500/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Зокрема, вказаним рішенням визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення та ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.01.2015 року про виправлення описок приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. 04.03.2016 року було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Павловською Г.О. та зареєстрованого в реєстрі за №220, власником нерухомого майна став [PERSON] . На підстав договору іпотеки від 10.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Павловською Г.О. за реєстровим №368, право власності на нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] . На підставі договору довічного утримання (догляду) від 21.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В. за реєстровим №2898, власником нерухомого майна став [PERSON] , якому майно належить в цілому на теперішній час. 11.06.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року у справі №175/4500/14-ц було скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого відповідачка [PERSON] набула право власності на нерухоме майно, скасований. Оскільки рішення суду першої інстанції було скасовано, а право розпоряджатись майном є складовою частиною права власності, наступні відчуження майна на підставі правочинів є незаконними, а самі правочини недійсними. З урахуванням наведеного, посилаючись на норми ЦК України, позивач просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу від 07.04.2016 року, договір іпотеки від 10.06.2016 року, договір довічного утримання (догляду) від 21.12.2016 року; скасувати записи про державну реєстрацію права власності за відповідачами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] . В наданому відзиві відповідач [PERSON] заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів щодо передачі у комунальну власність квартири [ADDRESS] та державної реєстрації права комунальної власності на спірну квартиру, не наведено які права позивача порушено та чи були в нього якісь права взагалі на спірну квартиру. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що житловий будинок по [ADDRESS] введено в експлуатацію в 1951 році, коли усе майно належало до загальнодержавної власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» встановлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Цією ж постановою затвердженого Перелік державного майна, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), за змістом якого з державної власності до власності областей передавався житловий та нежитловий фонд рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Пунктом 3 вказаної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих рад народних депутатів. Таким чином, житловий будинок по [ADDRESS] разом із нежитловими приміщеннями перейшов з державної власності до комунальної власності на рівні областей, а отже до спільної власності територіальних громад області, представницьким суб`єктом управління яких є відповідні обласні ради. За викладених обставин, з 1991 року все майно цілісного майнового комплексу « [INFO] », перейшло з державної власності до спільної власності територіальних громад області. Рішенням Дніпропетровської обласної ради №126-7/ХХІV від 17.01.2003 року «Про використання майна, що належить до спільної власності територіальних громад міста» було вирішено передати у власність територіальної громади м.Дніпропетровська житловий фонд, що знаходиться на балансах обласних житлово-комунальних підприємств «Центральний», «Лівобережжя», «Південне», «Аеродром». Розпорядженням голови обласної ради від 10.09.2003 року №171-р було вирішено передати до комунальної власності м.Дніпропетровська усе майно ОЖКП «Південне». Вказане розпорядження затверджене рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23.10.2003 року №232-10/ХХІV. 19.11.2003 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста ОЖКП «Південне», «Центральний», «Лівобережжя»», згідно з яким вирішено прийняти зазначені підприємства з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання-передачі. Станом на 01.08.2003 року до переліку будинків житлового фонду ОЖКП «Південне», що передаються до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська , включено житловий будинок площею 414,09 кв.м по [ADDRESS] . 10.09.2003 року погоджено акт приймання-передачі зі спільної сумісної власності громад області у комунальну власність територіальної громади м.Дніпропетровська цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне», до складу якого увійшов житловий будинок по [ADDRESS] , складовою частиною якого є спірна квартира [ADDRESS] та підвал. З моменту складання акту зазначене нерухоме майно перейшло до комунальної власності територіальної громади міста та суб`єктом його управління стала Дніпропетровська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста. Вказане узгоджується з нормами Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та порядками його виконання, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України, а також з положеннями ст.128 ЦК УРСР, згідно з якою право власності виникає з моменту передачі речі. Таким чином, з 10.09.2003 року територіальна громада м.Дніпропетровська в особі міської ради набула право власності на спірне нерухоме майно. Враховуючи, що право власності було набуто до 01.01.2004 року, діюче на той час законодавство не визнавало обов`язковим проведення державної реєстрації права власності на таке майно. В наданих запереченнях відповідач [PERSON] зазначив, що ст.128 ЦК УРСР врегульовано момент виникнення права власності у набувача майна за договором. Оскільки жодним договором спірні відносини не врегульовано, ст.128 ЦК УРСР спірні відносини не регулює. Також зазначив, що відповідно до п.п.1.3-1.5 діючого на той час Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, реєстрацію права власності на нерухоме майно здійснювали КП БТІ та обов`язковій реєстрації підлягало право власності на нерухоме майно, у т.ч. територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування. Позивач у відзиві зазначив, що 01.08.2003 року до комунальної власності територіальної громади було включено житловий будинок по [ADDRESS] , площею 414,09 кв.м. Однак, відповідно до Інформації з Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади м.Дніпра, що розміщений на офіційному сайті позивача, зазначено житловий будинок по [ADDRESS] , площею 411,60 кв.м. Відповідно листа КВЖРЕП Кіровського району від 07.06.2016 року загальна площа житлового будинку по [ADDRESS] становить 411,90 кв.м та останній складається з двох поверхів: перший поверх - квартира [ADDRESS] , загальною площею 114,9 кв.м; другий поверх - квартири [ADDRESS] , загальною площею 114,96 кв.м. та допоміжні приміщення (сходи, вестибюлі та горище) загальною площею 182 кв.м. Квартира [ADDRESS] не перебувала. Сума площ усіх приміщень будинку по [ADDRESS] , яка перебувала на балансі, без урахування загальної площі квартири [ADDRESS] , дорівнює розміру загальної площі житлового будинку, яка міститься в Реєстрі об`єктів комунальної власності територіальної громади міста. Таким чином, належна відповідачу квартира [ADDRESS] ніколи не входила до комунальної власності, що виключає порушення будь-яких прав позивача, який ніколи не мав та не має будь-яких речових прав на дану квартиру. Знаходження майна на балансі підприємства не є підставою набуття ним права власності чи законного володіння. Крім того, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в будинку [ADDRESS] , право власності на яку у певних долях виникло у власників ще в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином, позивач не міг набути право власності на весь будинок в 2003 році, адже одна із квартир, як складова частина житлового будинку, на той час вже шість років перебувала у приватній власності. Право власності на квартиру [ADDRESS] виникло внаслідок реконструкції, проведеної у законний спосіб, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 27.07.2015 року №ДП 142152080114, що зареєстрована Департаментом адміністративних послуг Дніпровської міської ради та технічного паспорта, складеного 24.02.2015 року. Ухвалою від 27.08.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 27.08.2019 року було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою від 04.02.2020 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити, посилаючись на підстави, наведені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених у поданому відповідачем відзиві та запереченнях. Відповідач [PERSON] , відзиву на позов не надав. В наданій заяві просив розглядати справу без його участі, зазначивши, що заперечує проти позову повністю. Відповідачка [PERSON] відзиву на позов не надала. В поданих заявах посилалась на неможливість явки через сімейні обставини та поданий стан здоров`я. При цьому, зазначила, що не заперечує проти позовних вимог, заявлених до неї. Відповідач [PERSON] за неодноразовими викликами до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав та будь-яких заяв та клопотань по справі не надавав. Треті особи за викликами до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили, пояснень по суті справи не надали. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року у цивільній справі №175/4500/14-ц було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Вказаним рішенням було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , а також визнано за [PERSON] право власності на зазначену вище квартиру та підвал. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.01.2015 року у цивільній справі №175/4500/14-ц, було виправлено опису в описовій та резолютивній частині заочного рішення від 04.12.2014 року, а саме: замість невірно зазначеної житлової площі квартири 42 кв.м, зазначено вважати правильною площу 37,9 кв.м; замість невірно вказаної площі підвалу 42,2 кв.м, вважати правильною площу 196,6 кв.м. 28.01.2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації квартири [ADDRESS] . 04.03.2016 року на підставі заочного рішення суду від 04.12.2014 року та ухвали від 21.01.2015 року по цивільній справі №175/4500/14-ц приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 07.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим №220, відповідно до якого [PERSON] було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . 10.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., відповідно до якого в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 10.06.2016 року спірне нерухоме майно було передано в іпотеку. 11.08.2016 року на підставі договору іпотеки від 10.06.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. право власності на спірне майно було зареєстровано за [PERSON] . На підставі договору довічного утримання (догляду) між [PERSON] та [PERSON] від 21.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В. за реєстровим №2898, власником спірного нерухомого майна став [PERSON] , за яким право власності на останнє зареєстровано по теперішній час. 11.06.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року у справі №175/4500/14-ц було скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Відповідно до ст.ст.16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». В пунктах 142,146,147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає в внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387,388 ЦК України є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». В своєму позові Дніпровська міська рада посилалась на те, що правовстановлюючий документ, на підставі якого відповідачка [PERSON] набула право власності на нерухоме майно, скасований. Оскільки рішення суду першої інстанції було скасовано, а право розпоряджатись майном є складовою частиною права власності, наступні відчуження майна на підставі правочинів є незаконними, а самі правочини недійсними. З урахуванням цього, позивач на підставі ст.ст.203,215 ЦК України просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу від 07.04.2016 року, договір іпотеки від 10.06.2016 року, договір довічного утримання (догляду) від 21.12.2016 року; скасувати записи про державну реєстрацію права власності за відповідачами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] . Перевіряючи вказані доводи суд враховує, що Дніпровська міська рада не була стороною оспорюваних правочинів, в позовній заяві позивачем не наведено будь-яких обґрунтувань щодо порушення його прав внаслідок укладання цих правочинів та єдиною підставою для визнання їх недійсними в силу ст.ст.203,215 ЦК України зазначено скасування апеляційним судом заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2014 року у цивільній справі №175/4500/14-ц, за яким право власності на спірне майно було визнано за відповідачкою [PERSON] . З постанови Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019 року вбачається, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог стало те, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири не був посвідчений нотаріально, а тому були відсутні підстави для визнання його дійсним відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України. Також підставою для скасування рішення було порушення судом першої інстанції правил виключної підсудності. Будь-яких висновків щодо порушення прав та інтересів Дніпровської міської ради постанова апеляційного суду від 11.06.2019 року не містить. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що рішенням Дніпропетровської обласної ради №126-7/ХХІV від 17.01.2003 року «Про використання майна, що належить до спільної власності територіальних громад міста» було вирішено передати у власність територіальної громади м.Дніпропетровська житловий фонд, що знаходиться на балансах обласних житлово-комунальних підприємств «Центральний», «Лівобережжя», «Південне», «Аеродром». Розпорядженням голови обласної ради від 10.09.2003 року №171-р було вирішено передати до комунальної власності м.Дніпропетровська усе майно ОЖКП «Південне». Вказане розпорядження затверджене рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23.10.2003 року №232-10/ХХІV. 19.11.2003 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста ОЖКП «Південне», «Центральний», «Лівобережжя»», згідно з яким вирішено прийняти зазначені підприємства з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання-передачі. Станом на 01.08.2003 року до переліку будинків житлового фонду ОЖКП «Південне», що передаються до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська, включено житловий будинок площею 414,09 кв.м по [ADDRESS] . 10.09.2003 року погоджено акт приймання-передачі зі спільної сумісної власності громад області у комунальну власність територіальної громади м.Дніпропетровська цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне», до складу якого увійшов житловий будинок по [ADDRESS] , складовою частиною якого є спірна квартира [ADDRESS] та підвал. З моменту складання акту зазначене нерухоме майно перейшло до комунальної власності територіальної громади міста та суб`єктом його управління стала Дніпропетровська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста. Згідно наданої копії рішення Дніпропетровської міської ради від 19.11.2003 року №11/13 та акту приймання-передачі від 10.09.2003 року вбачається, що у комунальну власність, окрім інших об`єктів, було передано будинок по [ADDRESS] , загальною площею 414,09 кв.м. Поряд з цим, позивачем під час розгляду справи у відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України не надано доказів та не заявлялось клопотань про витребування доказів щодо технічних характеристик та складових будинку по [ADDRESS] на момент його передачі у комунальну власність, які б підтверджували, що до складу будинку входили і спірні приміщення квартири [ADDRESS] та підвалу. В той час, як з відповіді КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради від 18.11.2019 року вбачається, що згідно даних бухгалтерського обліку особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] було відкрито на власника [PERSON] з листопада 2017 року. Дані про нежитлові приміщення в будинку на підприємстві відсутні. Згідно відповіді КВЖРЕП Кіровського району від 07.06.2016 року зазначено, що згідно інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , знаходиться житловий будинок загальною площею 411,9 кв.м, що складається з: перший поверх - квартира [ADDRESS] , загальною площею 114,9 кв.м; другий поверх - квартира [ADDRESS] , загальною площею 77,5 кв.м; квартира №5, загальною площею 18,73 кв.м; квартира №6, загальною площею 18,73 кв.м; приміщення загального користування житлового будинку - сходові клітки та позаквартирні вестибюлі двох поверхів, загальною площею 30,8 кв.м; горище, площею 151,2 кв.м. Квартира [ADDRESS] не перебуває. Таким чином, відповідно до вказаної відповіді балансоутримувачів та площі будинку, зазначеної в акті приймання-передачі від 10.09.2003 року, фактично вбачається, що приміщення квартири [ADDRESS] та підвалу не враховані, як складові будинку по [ADDRESS] при передачі його у комунальну власність в 2003 році та після передачі не перебували на балансі у балансоутримувачів будинку. Крім того, 27.07.2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції було зареєстровано Декларацію №ДП 142152080114 про готовність об`єкта до експлуатації - квартири [ADDRESS] . Відповідно до вказаної Декларації датою початку будівництва об`єкту зазначено 20.01.2012 року, а датою закінчення будівництва - 10.08.2013 року, що також спростовує доводи позивача про передачу у комунальну власність спірних приміщень в 2003 році. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт перебування спірних приміщень квартири [ADDRESS] у комунальній власності та порушень прав позивача внаслідок їх відчуження за оспорюваними правочинами. Крім того, суд враховує, що вважаючи себе власником спірних приміщень та фактично посилаючись на вибуття цих приміщень з володіння внаслідок визнання права власності на останні за відповідачкою [PERSON] на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, а також подальше відчуження майна за оспорюваними правочинами, позивач в даному випадку та відповідно до наведених вище висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) мав пред`явити в порядку ст.387,388 ЦК України відникаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння та передачу його у комунальну власність, що було б належним та ефективним способом захисту порушеного права. Для такого витребування оспорювання наступних договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, в зв`язку з їх необґрунтованістю, недоведеністю належними та достатніми доказами, а також через обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed