Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом та з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1180 кв. м, розташованої за адресою: с. Романків Обухівського району Київської області, укладений 22.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3422 та зобов'язати відповідача повернути йому кошти, одержані за договором купівлі-продажу та стягнути сплачений судовий збір. Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги позивач зазначив, що 22.05.2007 року позивач придбав за договором купівлі-продажу у відповідача земельну ділянку площею 1180 кв. м., розташовану за адресою: с. Романків Обухівського району Київської області. В державному акті на право приватної власності на землю, який був наданий відповідачем на підтвердження права власності на об'єкт купівлі-продажу, значиться три земельних ділянки: площею 0,207 га, 0,12 га та 0,118 га. Даний акт був виданий 24.07.2001 року на підставі рішення Підгірцівської сільської ради від 20.06.2001 року, яким продавцеві було надано одну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку. В подальшому їй було виділено ще дві земельних ділянки, які були внесені до цього ж акту на землю із зазначенням підстав набуття, але інформації щодо цільового призначення цих земельних ділянок акт не містить. В подальшому позивачем було з'ясовано, що земельна ділянка яку він придбав площею 0,118 га., була надана відповідачеві не для будівництва та обслуговування житлового будинку, а для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення. Так, як позивач не може у законний спосіб використати придбану ним земельну ділянку для будівництва житлового будинку, а кошти для зміни цільового призначення землі у позивача відсутні, він змушений був звернутися до суду з даним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, який був укладений внаслідок помилки. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позовних вимог, та повідомила, що їй і самій на момент продажу земельної ділянки не було відомо, що земельна ділянка площею 0,118 га. має інше цільове призначення. Суд, вислухав думку сторін, дослідив письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 22.05.2007 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого відповідач передав у власність, а позивач отримав земельну ділянку площею 1180 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: село Романків Обухівського району Київської області. 24.07.2001 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 571. 26.06.2002 року рішенням №53 виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON] було надано земельну ділянку площею 0,118 га в приватну власність для ведення особистого селянського господарства з земель сільськогосподарського призначення в [ADDRESS], про що було внесено запис в розділі «зміни у межах і розмірах земельної ділянки» до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 24.07.2001 року. 27.07.2007 року [PERSON] отримав державний акт на право власності серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,1180 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010733100841. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень ст. 658 ЦК України, право продажу майна належить виключно власнику. Відповідно до ч. 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 1 та 2 ст. 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наслідком недійсності угод є застосування двосторонньої реституції, яка не належить від добросовісності сторін укладених угод. Згідно вимог ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз»яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 05.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: окрім іншого визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторони при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, вважали, що відчужується та купується земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а не земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, тобто помилялись щодо правових наслідків договору, а тому є підставою для визнання правочину недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved