Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду за вищевказаною позовною заявою, обґрунтовуючи тим, що 07 квітня 1991 року Виконкомом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області йому було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], яке було зареєстровано в ДКП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації». В подальшому вказане свідоцтво [PERSON] було втрачене.В 2015 році з метою відчуження даного будинку та проведення реєстрації права на дане нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Липовецького РУЮ, однак рішенням державного реєстратора за №19253185 від 11 лютого 2015 року йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на належний позивачу будинок із погосподарськими спорудами у зв'язку із тим, що він не зміг надати державному реєстратору оригінал втраченого ним свідоцтва на право власності на будинок. В наслідок викладених обставин [PERSON] не має змоги реалізувати своє право власності на належне йому майно, і змушений звернутись до суду для визнання права власності на належний йому будинок із по господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про що надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій заявлені вимоги підтримав, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, та за даних обставин розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд прийшов до наступних висновків, що позов підлягає задоволенню. Так, з матеріалів справи судом встановлено, що 07 квітня 1991 року Виконкомом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області [PERSON] було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], яке було зареєстровано в ДКП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації». В подальшому вказане свідоцтво [PERSON] було втрачене, про що свідчить оголошення в газеті «Липовецькі вісті» № 14 від 20 лютого 2015 року. Позивачеві було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га на підставі рішення Лукашівської сільської ради, 6 сесії 6 скликання, серія [NUMBER] від 09 червня 2011 року (а.с. 8). [PERSON] дійсно є власником житлового будинку, який розташований за вищевказаною адресою, що засвідчує довідка видана виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області № 144 від 17 лютого 2015 року (а.с. 7) та технічний паспорт на даний житловий будинок виданого КП ВООБТІ від 17 січня 2013 року (а.с. 4). Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно № 19398119 від 17 лютого 2015 року Пасічником Ю.В. було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за вищевказаною адресою, у зв'язку з тим, що позивач не зміг надати державному реєстратору оригінал втраченого ним свідоцтва на право власності на будинок. На даний час отримати, внаслідок змін в законодавстві дублікат вказаного свідоцтва в органі, який його видавав неможливо (а.с. 9). В наслідок викладених обставин [PERSON] не має змоги реалізувати своє право власності на належне йому майно, будинок із по господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку позов задовольнити, так як позивачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування своїх позовних вимог, відповідач позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Відповідно до ч.4 ст. 174 у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє рішення про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 158, 174, 392,

Outcome: approved