Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] (далі також - відповідач) про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2015р. за пропозицією відповідача, домовився з ним про перерахування йому коштів у якості позички в сумі 2\~600 рублів, що на час перерахування коштів складало 1112 гривень 29 копійок, під 8 відсотків в день складним відсотком. Вказані кошти позивач перерахував відповідачу 19 травня 2015 року в платіжній системі QIWI на номер +380935316750. Строк надання позички складав 10 днів, строк її повернення настав 29 травня 2015 року. Але замість того щоб повернути гроші, відповідач запросив у позивача ще 1000 рублів і пообіцяв повернути на наступний день вже 4\~000 рублів. Позивач перерахував ще 960 рублів, що на 29 травня 2015 року становило 415 гривень 91 копійку на номер +380934964260 в платіжній системі QIWI. Після цього відповідач кошти не повернув, на зв'язок не виходив і обмежив доступ щодо переписки з ним. Тому позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача суму позики у розмірі 5\~718 гривень 03 копійки. Також, як зазначає позивач, на законну вимогу повернути позичені кошти, відповідач почав використовувати ненормативну лексику, ображати, принижувати честь і гідність позивача, та тим наніс йому моральну шкоду, яку позивач оцінив у 20 мінімальних заробітних плат, що становить 24\~360 гривень та просить стягнути її з відповідача. Також, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму понесених витрат на юридичні послуги у сумі 1\~900 гривень. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду ксерокопії аркушів, у додатках до позову поіменовані як «скріншоти переписки позивача з відповідачем»», копії виписок з рахунків позивача у банківській установі. В судове засідання позивач не зявився, надав до суду клопотання про розгляду справи без його участі на підставі частини 2 статті 158 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не зявився, надав свої заперечення, в яких у позовних вимогах просить відмовити, посилаючись на те, що грошові кошти від позивача не отримував, електронне листування з ним не вів. Також зазначив щодо вказаної у електронному листуванні фотокопії паспорту громадянина України серії КМ номер 741781 - що вказаний паспорт був ним загублений в 2013 році. На підтвердження факту втрати паспорту надав до суду оригінал довідки Малиновського районного відділу у м.Одесі Головного управляння державної міграційної служби України в Одеській області від 10 березня 2016 року №5114-28. Також відповідач надав до суду копію належного йому зараз паспорту серії КМ номер 870682. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач отримав від нього грошові кошти, уклавши з ним договір позички. В якості правового обґрунтування наведені норми статтей 1048, 1049 Цивільного кодексу України щодо умов договору позики. При цьому також зазначає, що обидва рази грошові кошти перераховувались на відповідні номери в платіжній системі QIWI. Один з таких номерів позивач зазначив у позовній заяві в якості контактного засобу звязку відповідача, тобто - у якості номеру мобільного телефону. Водночас, матеріали справи не містять доказів правого звязку відповідача з вказаними рахунками чи телефонними номерами. При цьому, за клопотанням відповідача, суд ухвалою від 03 березня 2016 року витребував у ПАТ КБ «Приватбанк» виписки по рахунку у вказаній банківській установі за період з 01 травня 2015 року по 04 червня 2015 року. Цей рахунок зазначений у наданий позивачем виписці по рахунку. На ухвалу суду банківською установою була надана з супровідним листом від 25 березня 2016 року №20.1.0.0.0/7-20160317/3350 виписка по рахунку №5168755402513580 за період часу з 01 травня 2016 року по 04 червня 2016 року, тобто за період, коли позивачем були зроблені перерахування коштів, вказані у позовній заяві. З наведеної виписки вбачається, що 19 травня 2015 року з рахунку позивача було здійснено списання грошових коштів у сумі 1112 гривень 29 копійок з зазначенням підстави списання: «W.QIWI.RU, 10/2 Petrovskiy per, Moscow, покупка квази-наличных». Також у виписці маються дані про списання з цього рахунку позивача 29 травня 2015 року грошових коштів у сумі 415 гривень 91 копійка з аналогічним зазначенням підстави списання коштів. Зазначені вище дані не дозволяють встановити та вважати доведеним факт отримання відповідачем коштів від позивача. Стосовно наданої позивачем ксерокопії електронного листування, то з огляду на доведену відповідачем втрату ним паспорту громадянина України, ксерокопія якого міститься у цьому листуванні, у суду відсутні докази того, що вказане спілкування мало місце між сторонами по справі. Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного суду України по справі №6-50цс16 від 24 лютого 2016 року, від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року щодо обовязкового встановлення доказів передачі коштів відповідно до договору позики. Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 3607 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вже зазначалось, матеріали справи не містять доказів передачі позивачем відповідачу грошових коштів та доказів укладання такого договору між сторонами по справі взагалі. Згідно з частиною 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. Представлені позивачем письмові докази, заявлених вимог не підтверджують, тоді, як відповідача надав суду докази безпідставності вимог позивача. Цивільні обов'язки, відповідно до статті 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення коштів безпідставні та задоволенню не підлягають. Також, з урахуванням відсутності доказів спілкування (листування) між сторонами по справі, суд не може вважати встановленим завдання позивачу моральної шкоди з боку відповідача. Відповідно, у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди також належить відмовити. З огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у суду, з огляду на приписи частини 1 статті 88 ЦПК України відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на юридичні послуги. Також суд зауважує, що позивачем не надано доказів понесення ним витрат на такі послуги взагалі.

Outcome: dismissed