Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що відповідно до судового наказу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року з нього на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON] - [INFO], в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, починаючи з 21 вересня 2017 року. Судовий наказ набрав законної сили. Однак, позивач офіційно не працевлаштований, не отримує постійний та стабільний заробіток, знаходиться в пошуку роботи. На сьогоднішній день він не може навіть забезпечити свої особисті потреби. Так як у позивача відсутній заробіток та, беручи до уваги те, що не була заявлена вимога про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідно до ст. 161 ЦПК України, хоча відповідач знала про відсутність постійного доходу в позивача він просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений судовий наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року, з частки в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника на тверду грошову суму в розмірі 1000,00 грн., але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, наданий відповідачем відзив не визнав. Відповідач у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, надала суду відзив, який обґрунтовувала тим, що позивач, зазначаючи в позові про те, що він офіційно не працює, все ж таки має роботу та дохід, однак все одно не виконує обов'язку щодо сплати аліментів щодо яких вже є рішення суду. При цьому позивач не надає жодних доказів того, що він знаходиться в пошуку роботи. Між тим відповідач вважає, що ні матеріальний стан позивача, ні стан його здоров'я не змінилися, а отже відсутні правові підстави для прийняття рішення щодо зміни способу стягнення аліментів. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з судовим наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON] - [INFO], в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, починаючи з 21 вересня 2017 року. Судовий наказ боржником не оскаржено, не переглянуто, набрав законної сили 11 грудня 2017 року. Позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів з 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника на тверду грошову суму в розмірі 1000,00 грн., посилаючись на те, що він не працює та не має стабільного заробітку, тому враховуючи вимоги ст. ст. 181, 192 СК України, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, він вважає, що обраний ним спосіб захисту своїх прав є обґрунтованим. Між тим, суд не може погодитися з позицією позивача з таких підстав. Частиною 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 192 СК України розмір аліментів може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із батьків та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, перелік обставин, які можуть бути підставами для зменшення або збільшення розміру аліментів чітко визначений діючим СК та розширеному тлумаченню не підлягає. Представник позивача під час судового засідання заявляв клопотання про витребування доказів, посилаючись на те, що вони можуть підтвердити, що позивач офіційно не працевлаштований, проте судом було відхилено вказане клопотання, оскільки відсутність офіційної роботи [PERSON] відповідачем визнається. Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім того, позивач мав право на скасування судового наказу від 17.10.2017 року (згідно з нормами ЦПК України в редакції 2004 року), та на підставі ст. 170 ЦПК України право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України, проте зазначеними правами не скористався. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав доказів суттєвого погіршення свого матеріального стану і що такі зміни є підставою для застосування ст. 192 СК України. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 7 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed