Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]; припинити право власності [PERSON] на частку у спільному майні, а саме ? частку квартири за адресою: [ADDRESS], та визнати право на дану частку за позивачем; судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити та пояснили, що 24 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] у власність терміном на два роки, тобто 24.12.2013 року грошові кошти 163000 грн. В забезпечення виконання умов договору позики від 24.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] 24.12.2011 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 2, у житловому будинку № 65, по вул. Кірова, в м. Мелітополі, Запорізької області. 14.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін і доповнень до вищевказаного іпотечного договору, відповідно до якого було подовжено повернення грошових коштів до 14.01.2015 року, а також п. 26 вказаного іпотечного договору було доповнено текстом наступного змісту: «Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: - рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; - передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання по договору позики в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору». 12.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири № 2, у житловому будинку № 65, по вул. Кірова, в м. Мелітополі. 24.12.2014 року на адресу [PERSON] було направлено [PERSON] вимога про виконання основного зобовязання за договором позики грошей від 24.12.2011 року та повернення грошових коштів у розмірі 148000 гривень у строк до 09.01.2015 року. [PERSON] отримав вимогу про повернення заборгованості 31.12.2014 року, тобто договір купівлі-продажу квартири від 12.01.2015 року був укладений до спливу передбаченого ЗУ «Про іпотеку» 30-денного строку виконання зобовязання, а отже є недійсним. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні не наполягав на стягненні на його користь витрат, повязаних зі сплатою судового збору. Відповідач [PERSON], та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову [PERSON], оскільки відповідно до умов іпотечного договору зі змінами [PERSON] мав право на продаж квартири будь-якій особі без надання будь-яких додаткових документів. І іпотечний договір містив застереження, що має силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя. [PERSON] в січні, лютому та березні 2012 року було здійснено три платежі на загальну суму 15000 гривень. В подальшому [PERSON] повертати позику в добровільному порядку не бажав. У звязку з тим, що 14 січня 2015 року закінчувався термін дії іпотечного договору 12 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] за консультацією. Та його стало відомо, що [PERSON] через ріелтора звертався до нотаріуса з вимогою посвідчити договір купівлі-продажу іпотечної квартири. Тобто [PERSON] намагався продати квартиру сторонній особі. 12 січня 2015 року [PERSON] було здійснено продаж квартири, без попереднього повідомлення іпотекодавця, оскільки існувала підстава вважати, що [PERSON] здійснить відчуження іпотечного майна. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], та просила задовольнити її позовні вимоги щодо виселення останнього, оскільки вона як власник квартири № 2, у житловому будинку № 65, по вул. Кірова, в м. Мелітополі, Запорізької області, право власності на яку вона набула внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.01.2015 року, має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], та вважає що нею під час посвідчення 12 січня 2015 року договору купівлі-продажу квартири, виконанні всі вимоги ЗУ «Про іпотеку», зокрема ч. 3 ст. 35: «вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотеко держателю здійснювати свої права визначені ст. 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки». Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а позов [PERSON] про виселення не підлягає задоволенню на наступних підставах. 24 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] у власність терміном на два роки, тобто 24.12.2013 року грошові кошти 163000 грн., що підтверджується копією договору позики грошей від 24.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 6846 /а.с. 8-9/ В забезпечення виконання умов договору позики від 24.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] 24.12.2011 року було укладено іпотечний договір /а.с. 11-12/, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 2, у житловому будинку № 65, по вул. Кірова, в м. Мелітополі, Запорізької області, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1994 року. Відповідно до п. 26 вищевказаного іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим договором, договором позики грошей або чинним законодавством, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим Договором та чинним законодавством. 14.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін і доповнень до вищевказаного іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] 24.12.2011 року за № 6847 /а.с. 13-15/, відповідно до якого було подовжено повернення грошових коштів до 14.01.2015 року, а також п. 26 вказаного іпотечного договору було доповнено текстом наступного змісту: «Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: - рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; - передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання по договору позики в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору», що підтверджується копією вказаного договору від 14.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] за № 6013. 12.01.2015 року між [PERSON], який діяв на підставі договору позики грошей від 24.12.2011 року, іпотечного договору від 24.12.2011 року та договору про внесення змін і доповнень до іпотечного договору від 14.12.2013 року, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири № 2, у житловому будинку № 65, по вул. Кірова, в м. Мелітополі, Запорізької області, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] за № 139. /а.с. 144-145/. [PERSON] сплатив [PERSON] грошові кошти у розмірі 15000 гривень, що не заперечується сторонами. 24.12.2014 року на адресу [PERSON] було направлено [PERSON] вимога про виконання основного зобовязання за договором позики грошей від 24.12.2011 року та повернення грошових коштів у розмірі 148000 гривень у строк до 09.01.2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с. 20/ Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Таким чином законом чітко зазначений строк виконання порушеного зобовязання, який не може бути менший ніж 30 днів. Отже в заяві від 24.12.2014 року /а.с. 20/ були порушені вимоги ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», а саме: не зазначено попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, а також порушено тридцяти денний строк виконання порушеного зобовязання, оскільки у заяві зазначено, що повернення грошових коштів повинно відбутися до 09.01.2015 року, тобто через 16 днів з моменту написання вказаної заяви, що свідчить про порушення процесуальних норм звернення стягнення. Внаслідок чого, порушення вказаних вимог чинного законодавства позбавило [PERSON] права на належне виконання зобовязання та вирішення питання повернення грошових коштів позасудовим порядком. Крім того, відповідно до п. 34 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 22.06.2011 № 703, обумовлено обовязок надати державному реєстратору документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання повідомлення іпотеко держателя, якщо тривалий строк не вказано в надісланій іпотекодержателем письмовій вимозі. Також у ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що відлік 30 днів починається з моменту отримання повідомлення іпотекодавцем або іншою особою, яка має зареєстровані вимоги чи права на предмет іпотеки. Таким чином, законодавець чітко зазначив момент з якого починається відлік такого строку. Заява про повернення грошових коштів отримана [PERSON] 31.12.2014 року, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомлення про вручення поштового відправлення /а.с. 21/. Отже строк повернення грошових коштів спливає тільки 30.01.2015 року. Таким чином, з вищенаведеного слідує, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу від 12.01.2015 року вищевказаної квартири в порушення вимог чинного законодавства України, що вказує на те, що даний договір не може бути визнаний дійсним. Суд критично ставиться до того факту, що після укладення договору купівлі-продажу від 12.01.2015 року, [PERSON] продовжував одержувати від [PERSON] грошові кошти, про що свідчать копії розписок від 24.01.2015 рок на суму 10000 грн. та від 03.02.2015 року на суму 10000 грн. /а.с. 18-19/, оскільки вказані обставини, в тому числі дійсність вказаних розписок є предметом розгляду іншої цивільної справи, рішення по якій на теперішній час не прийнято. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає необхідним визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 12.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 139, недійсним, визнати за [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на квартиру [ADDRESS]. Крім того, вирішуючи питання про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], суд вважає, що визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу від 12.01.2015 року та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], виключає можливість задоволення позовних вимог щодо виселення останнього, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Outcome: approved