Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що 06 грудня 2011 року він уклав договір-купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] з продавцем [PERSON] . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. у реєстрі за № 3097. Пунктом № 8 зазначеного Договору було визначено, що він (позивач), як покупець діє за згодою своєї дружини - [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою останньої. Проте, під час укладання договору він (позивач) був ознайомлений лише з текстом самого Договору купівлі-продажу будинку, а зазначену заяву [PERSON] нотаріус йому не надав та з її змістом не ознайомив, що є порушенням Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції від 03.03.2004 року №20/5. Лише зі змісту рішення Слов`янського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року йому стало відомо, що в заяві [PERSON] було вказано, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю його та [PERSON] . Проте, вказані обставин є неправдивими, оскільки гроші, за які він придбав житловий будинок, є тільки його особистою власністю. Вказані гроші він передав продавцю [PERSON] 24 червня 2011 року, а шлюб з [PERSON] зареєстрував 01.08.2011 року. Просив суд визнати недійсним пункт № 8 Договору купівлі-продажу від 06.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Зубковою А.О. по реєстру № 3097. Також просив суд поновити йому строк звернення до суду з вказаним позовом, який він пропустив з поважних причин через подачу скарги на дії нотаріуса, відповідь на яку він отримав 07.03.2019 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та доповнив, що 06 грудня 2011 року в процесі укладання договору купівлі-продажу він особисто читав текст договору, але робив це швидко, оскільки нотаріус поспішав. На його вимог надати для ознайомлення заяву [PERSON] нотаріус відмовив словами: - « [PERSON] це не стосується». Також вказав, що він мав намір придбати спірний будинок на користь свого сина, проте, довірившись [PERSON] , яка організовувала процедуру купівлі-продажу, він прибав будинок на своє ім`я. Вказав, що з боку нотаріуса на нього здійснювався тиск щодо скорішого укладання договору, але він (позивач) не був обмежений у праві відмовитися від укладання вказаного договору. Представник [PERSON] адвокат Винник З.Г. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та доповнила, що позивачем наданий достатній обсяг доказів для встановлення факту не ознайомлення його нотаріусом зі змістом заяви [PERSON] , а також факту підписання позивачем договору під тиском. Звернула увагу, що повний текст заяви [PERSON] не був відображений в договорі купівлі-продажу, а тому, [PERSON] не був обізнаний про встановлення вказаною заявою статусу спільної власності у відношенні грошей, за які був придбаний будинок. [PERSON] до судового засідання не з`явилася, 25.04.2019 року надала відзив на позовні заяву, в якій заперечувала проти позовних вимог, вказавши, що рішенням суду у справі №243/1530/15-ц, що набуло законної чинності, вже встановлено правовий статус спірного будинку, як спільне майно подружжя, так саме, як і правовий статус грошей, за який він був придбаний. Наполягала на тому, що під час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку нотаріус діяв відповідно до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме, нотаріусом було роз`яснено, що відповідно до норм цивільного та сімейного законодавства України правочин щодо придбання майна, який потребує нотаріального посвідчення, одним з подружжя може здійснювати лише за письмової та нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя, а тому, придбане майно за таким правочином набуде статусу спільної сумісної власності подружжя. Під час укладання договору [PERSON] був обізнаний зі змістом заява про її згоду на придбання житлового будинку за сумісні кошти подружжя. Просила стягнути з позивача на її користь судові витрати. Представник відповідача [PERSON] адвокат Дьяченко О.В. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, наданому суду [PERSON] , та доповнив, що позовні вимоги є недоведеними, суперечать нормам цивільного законодавства, згідно якого забороняється оскарження окремого пункту, який впливає на зміст всього договору. Заявив суду клопотання про застосування строків позовної давності по справі, оскільки позивач ще у 2015 році був обізнаний про зміст п.8 Договору під час розгляду цивільної справи №243/1530/15-ц. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності. 25.04.2019 надала відзив на позовну заяву, в якій заперечувала проти позовних вимог, вказавши, що 06.12.2011 року нею був посвідчений договорі купівлі-продажу спірного будинку у відповідності до вимог ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У відповідності до вимог 45 вказаного Закону, нею до посвідчення договору купівлі-продажу були встановлені дійсні наміри кожної зі сторін, роз`яснені умови правочину та його наслідки, права та обв`язки сторін та встановлено відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Також нею було роз`яснено, що відповідно до норм цивільного та сімейного законодавства України, правочин щодо придбання майна, який потребує нотаріального посвідчення, одним з подружжя, може здійснювати лише за письмової та нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя, а тому, придбане майно за таким правочинам набуде статусу спільної сумісної власності подружжя. Покупець [PERSON] знав про те, що він придбає вказаний будинок за згодою дружини та придбаний будинок буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ним під час шлюбу. Зазначила, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22.04.2015 року у справі №243/1530/15-ц, що набуло законної чинності, вже встановлено правовий статус спірного будинку, як спільне майно подружжя, так саме, як і правовий статус грошей, за який він був придбаний (сумісні). Представник відповідача [PERSON] адвокат Бондаренко Д.В. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважав позовні вимоги недоведеними, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву [PERSON] , підтримав позицію адвоката Дьяченко О.В. та доповнив, що у відповідності до ст. 48 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус не може виступати відповідачем по вказаній справі. Свідок [PERSON] , будучи допитаною у судовому засіданні, вказала, що вона є колишньою дружиною [PERSON] . Після розірвання шлюбу їх спільний син перейшов жити до [PERSON] , а тому, за домовленістю вона передала останньому 30\~000 грн. для придбання житла для сина. Свідок [PERSON] , який є сином [PERSON] , будучи допитаним у судовому засіданні, показав, що 06.12.2011 року вони разом з батьком прийшли до нотаріуса з наміром придбати житловий будинок на його (свідка) ім`я. Перебуваючи у нотаріуса він та батько передали свої паспорти [PERSON] та остання зайшла до нотаріуса для підготовки документів. Вказав, що був присутній під час вчинення нотаріальних дій та бачив, як його батько особисто читав договір; будь-якого тиску на батька ні хто не здійснював. Також зазначив, що заяву [PERSON] про Згоду та п.8 Договору нотаріус не зачитував. Після цього свідок змінив показання та зазначив, що він не був присутній в кабінеті нотаріуса під час укладання договору купівлі-продажу, а чекав батька у коридорі за закритими дверима, а тому, йому не відомо процедура укладання договору. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд виходить з вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно договору-купівлі продажу житлового будинку від 06 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. у реєстрі за № 3097, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав, житловий будинок [ADDRESS] . Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що покупець [PERSON] діє за згодою своєї дружини - [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою останньої, доданої до цього договору, справжність підпису на якій перевірено нотаріусом (а.с. 4). \~ \~ \~ \~Згідно заяви про згоду на купівлю, що підписана 06.12.2011 року [PERSON] та зареєстрована приватним нотаріусом Зубковою А.О., вбачається, що [PERSON] надала згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] будинку [ADDRESS] . Також підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, а придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної власності, як такий, що набувається нами за час шлюбу (а.с. 5). Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 20.02.2015 року було розірвано шлюб, укладений 01.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 38). Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22.04.2015 року у справі №243/1530/15-ц, що набуло законної чинності, були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 35-37) Згідно листів Міністерства юстиції України № т-363-0550 від 07.03.2019 року та № 49792/т-23232/19.1 від 27.12.2019 року, наданих на звернення [PERSON] від 21.02.2019 року та від 29.11.2019 року відповідно, вбачається, що 06.12.2011 за реєстровим № 3097 приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. посвідчено між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, додано, серед іншого, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, згідно з яким 01.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, а також заява [PERSON] про згоду на купівлю за спільні сумісні кошти подружжя житлового будинку, справжність підпису на якій (заяві) нотаріусом засвідчена в день посвідчення договору за реєстровим № 3096. Із пункту 8 договору вбачається, що [PERSON] як покупець діяв за згодою дружини, що підтверджується її заявою. Також з тексту договору вбачається, що нотаріусом роз`яснено Сторонам вимоги статті 65 Сімейного кодексу України щодо права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На примірнику договору та в графі 7 реєстру для реєстрації нотаріальних дій наявні підписи [PERSON] , які свідчать про згоду з умовами договору.(а.с. 9-10, 110-112) Відповідно до вимог ч. 1, 4 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2\~ст. 60 Сімейного кодексу України, «вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно ст. 61 Сімейного кодексу України, «об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ». З наведеного вбачається, що спірний договір був укладений [PERSON] в період перебування останнього у шлюбі з [PERSON] . Позивачем та його представником не надано суду доказів на підтвердження того факту, що позивач, перебуваючи на момент укладання договору у шлюбі з [PERSON] , при посвідченні договору купівлі-продажу вищезазначеного будинку не зробив заяв, що будинок купується на його особисті кошти, а також не надав нотаріусу будь-який правовстановлюючий документ, договір, укладений між подружжям, або інший документ, з якого випливало б, що придбання будинку здійснюється за його особисті гроші та будинок набуває статусу його особистої приватної власності. Отже, при відсутності іншого правового статусу придбаного у шлюбі нерухомого майна, аніж встановленого ч. 2\~ст. 60 Сімейного кодексу України, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та взагалі алогічними, оскільки, у даному випадку зміст п.8 договору та заяви [PERSON] ні яким чином не впливають на правовий статус набутого майна, як спільного. Як було вказано раніше, рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22.04.2015 року у справі №243/1530/15-ц, що набуло законної чинності, вже встановлено правовий статус спірного будинку, як спільне майно подружжя, так саме, як і правовий статус грошей, за який він був придбаний (сумісні). З оглядом за зазначений факт суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що будинок був фактично придбаний за його особисті кошти до укладання шлюбу. Також суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , розписку [PERSON] від 24.06.2011 року (а.с. 7), оскільки вказані докази направлені на спростування факту, що вже встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Суду не надано жодного належного доказу на підтвердження доводів позивача та його представника про порушення нотаріусом Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції від 03.03.2004 року №20/5 щодо не роз`яснення вимог діючого законодавства, не надання достатнього часу для ознайомлення зі змістом договору та відмовою у наданні для ознайомлення заяви [PERSON] Навпаки, позивач у судовому засіданні підтвердив, що вказаний договір він підписав добровільно, мав можливість відмовитися від його підписання, текст договору він читав особисто. Суд звертає увагу, що пункт 7 Договору передбачає, що «сторони стверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним та усвідомлюваним, текст договору сторонами прочитаний повністю, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості »; а пункт 11 Договору вказує на те, що сторони обізнані, у тому числі, і з нормами Земельного, Цивільного та Сімейного Кодексів України. Показання свідка [PERSON] судом не приймаються до уваги, як неналежні та такі, що викликають сумнів у їх об`єктивності. Набуваючи вказаного висновку суд враховує, що свідок є сином позивача та прямо зацікавлений в результатах розгляду справи, оскільки позивач стверджує, що мав намір придбати спірний будинок на ім`я сина. Крім того, свідок [PERSON] при дачі показань стверджував, що він був очевидцем порушень процедури укладання договору щодо ознайомлення учасників з його змістом та змістом заяви [PERSON] . Проте, в ході допиту свідок змінив показання та вказав, що він чекав батька у коридорі та не бачив подій, що відбувалися у кабінеті нотаріуса, тобто свідок надав у суді суперечливі, неправдиві показання. Отже, суд набуває висновку, що позивач [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу був цілком обізнаний щодо змісту, значення та правових наслідків правочину, у тому числі і заявою [PERSON] , про що свідчать усі положення вказаного Договору та особистий підпис останнього на договорі купівлі-продажу, а приватним нотаріусом виконані всі, без виключення, дії, необхідні для посвідчення договору купівлі-продажу у відповідності до законодавства України та нотаріального процесу, перевірені всі документи, які відповідають встановленим вимогам. Договір купівлі-продажу був посвідчений із дотриманням норм чинного законодавства, а тому, відсутні підстави для визнання його недійсним в частині 8 пункту. Відповідно до\~Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, а тому, судом не приймаються до уваги і твердження позивача про те, що він не розібрався зі змістом договору, помилявся при його вчиненні. Крім того, суд вважає, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом, про що неодноразово заявлялося представниками відповідачів по справі. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. \~ \~ \~ \~Як вже було вказано раніше, суд набув висновку про обізнаність [PERSON] зі змістом заяви [PERSON] та змістом договору під час його укладання, тобто 06.12.2011 року. Крім того, зі змісту рішення Слов`янського міськрайонного суду від 22.04.2015 року у справі №243/1530/15-ц вбачається, що спірний Договір в цілому, та пункт 8 окремо, а також заява [PERSON] були предметом дослідження по зазначеній справі та їм була надана оцінка судом, а [PERSON] брав участь у судовому засіданні, що також свідчить про його обізнаність станом на 22.04.2015 року зі змістом договору та змістом заяви [PERSON] Дана позовна заява [PERSON] датована 22.03.2019 року, тобто останній звернувся до суду через 3 роки 11 місяців з моменту винесення рішення Слов`янського міськрайонного суду та майже через 8 років з моменту укладання Договору, що свідчить про пропуск останнім 3-річного строку звернення до суду . Доводи [PERSON] про поважність пропуску строку звернення через його оскарження дій нотаріуса до Міністерства Юстиції України, не приймаються судом до уваги, оскільки з листа Міністерства юстиції України № т-363-0550 від 07.03.2019 року вбачається, що звернення [PERSON] датовано 21.02.2019 року, що також виходить за межі 3-річного строку. Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18, порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено\~Законом України «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому\~неналежний \~відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Виходячи з норм\~Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому, в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, у зв`язку із чим суд вважає, що звертаючись з вказаним позовом до приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Зубкової А.О., позивач звернувся до неналежного відповідача, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Матеріали справи не містять жодних відомостей про місто перебування іншого учасника договору, що оскаржується, [PERSON] , у зв`язку із чим суд позбавлений можливості вирішити питання про притягнення останнього до участі по справі у якості третьої особи. З урахування предмету позову суд вважає, що результати розгляду вказаного провадження не впливатимуть на права та інтереси [PERSON] , а тому, доводи представника [PERSON] адвоката Дьяченко О.В. щодо незалучення останнього до участі по справі суд вважає неслушними. З оглядом на зазначене суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, недоведеними, такими, що суперечать вимогам закону та відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача Згідно із частиною 1\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Представником [PERSON] адвокатом Дьяченко О.В. заявлено клопотання про відшкодування судових витрат в сумі 6000 грн. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст.\~141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно доп.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, склад та розмір витрат на правничу допомогу, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру Серія ДН № 066169 інтереси [PERSON] у даному судовому процесі були представлені адвокатом Дьяченко О.В. (а.с.41). Адвокатом надано Опис виконаних послуг на загальну суму 6000 грн. (а.с.109), а також Квитанцію до прибуткового касового ордеру № 41 від 11 грудня 2019 року (а.с. 108), з якої вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату Дьяченко О.В. послуги з правничої допомоги у розмірі 6000 грн. Розмір судових витрат, понесених [PERSON] , іншими особами, що беруть участь у розгляді справи, не заперечувався. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення понесені нею та документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 6000 грн. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України суму судового збору, яка була сплачена позивачем при зверненні до суду, слід покласти на останнього.

Outcome: approved