Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що працював на підприємстві в якості сторожа-двірника та був звільнений в період часу його перебування на лікарняному з 15.05.2015 року по 05.06.2015 року. З наказами та докладними ознайомлений не був, звільнення не погоджено з профспілкою, в день звільнення трудову книжку йому не видали та розрахунок по заробітній платі не здійснили. Вважає, що з часу звільнення знаходиться у вимушеному прогулі, також вважає, що діями підприємства йому було завдано моральну шкоду. Просить суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, яку він оцінює у 10\~000грн. В судове засідання позивач та його представник не зявились, від представника позивача адвоката [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі. У своїх обґрунтуваннях посилався на законність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, невиконання останнім своїх безпосередніх трудових обовязків (неодноразові прогули). Зазначав про законність наказу №20/1-к від 15.05.2015р. про звільнення позивача з 14 травня 2015 року в звязку з прогулами, та помилковістю первісного наказу про звільнення позивача №20-к від 15.05.2015 року про звільнення позивача з 15 травня 2015 року, що підтверджується довідкою б/н та без дати інспектора кадрів [PERSON] про помилковість наказу №20-к та наказом №5-од від 15.05.2015р. про виправлення помилки наказі №20-к. Заслухавши сторони процесу, допитавши свідків по справі, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи наказом КП «Авдіївське трамвайно-транспортне управління» Авдіївської міської Ради №51-к від 09.12.2014 року (а.с.95) позивач був прийнятий на роботу до відповідача сторожем двірником, табельний номер 55928, про що додатково свідчить запис у трудовій книжці позивача №25 від 09.12.2014р.(а.с.122). З 15.05.2015 року по 05.06.2015 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серія АГУ №300447, виданого Авдіївською центральною міською лікарнею від 05 червня 2015 року за підписом лікаря [PERSON]Г.(а.с.5) заключний діагноз:вібраційна хвороба, 2ст., хронічна вертобрюшна радікулопатія, режим: стаціонар. Наказом відповідача №20-к від 15.05.2015 року (а.с.20-к) позивача було звільнено з роботи у звязку з прогулами без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення слугували: табель робочого часу, доповідні про відсутність на робочому місці, акт про відмову в наданні пояснень відносно відсутності на роботі. Також, підставою для даного наказу зазначаються накази №2-од від 12.05.2015р., №3-од від 14.05.2015р., №4-од від 15.05.2015р. У трудовій книжці позивача (а.с.122), оригінал якох оглядався судом спочатку вчинено запис: «Звільнений у звязку з прогулами без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України» підстава наказ №20-к від 15.05.2015р. Пізніше було внесено наступні зміни: у записі №26 цифра «15» була замальована цифрою «14», також на даному листі трудової книжки зверху зявився напис: «запис №26 на 14.05.2015 виправленому вірити» та два інші записи низхідним порядком: №27 без зазначення дати, змісту: «Запис №26 вважати недійсним» за підписом та печаткою директора підприємства та запис №28, від 14.05.2015р. змісту: «Звільнений у звязку з прогулами без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України» за підписом та печаткою директора підприємства, підстава наказ №20/1-к від 15.05.2015р. Як встановлено судом, та не заперечувалось сторонами трудова книжка не була вручена позивачу, і весь час знаходилась у відповідача. Також судом встановлено, і не заперечувалось представником відповідача, що спочатку існував наказ про звільнення №20-к від 15.05.2015 року, яким позивача було звільнено з 15.05.2015 року у звязку з прогулами без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України (далі за текстом - первісний наказ №20-к). Дану копію наказу позивачу намагався вручити представник відповідача, але позивач вирвав із рук копію наказу і втік. Існування саме первісного наказу про звільнення також підтверджується представником позивача, який надав суду для огляду копію даного наказу. У подальшому, на виконання ухвали суду від 13.07.2015 року про витребування певних документів, у тому числі наказу про звільнення позивача №20-к від 15.05.2015р., відповідач, своїм листом №24/02-06 від 24.07.2015 року (а.с.17) направив суду оригінал первісного наказу про звільнення позивача з 15.05.2015 року. Тобто до вересня 2015 року суду надавався первісний наказ №20-к про звільнення позивача з 15.05.2015р., який відповідач вважав належним. Пізніше, в процесу розгляду справи, з 22.09.2015 року позиція відповідача щодо належності первісного наказу №20-к була змінена, і суду було надано наказ про звільнення №20/1-к від 15.05.2015 року, яким звільнено позивача з 14.05.2015 року у звязку з прогулами без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України, наказ №20-к від 15.05.2015р. №20-к від 15.05.2015р. вважати недійсними, інспектору з кадрів привести у відповідність запис в трудовій книжці [PERSON] Також суду була надана довідка по кадровій справі [PERSON] без дати вчинення за підписом інспектора кадрів, згідно якої 14 травня 2015 року звільнено [PERSON], до трудової книжки вказаної особи внесено запис про звільнення 14.05.2015 року, що відповідає дійсності, наказ про звільнення [PERSON] №20-к з датою від 15.05.2015 року не відповідає дійсності та є помилковою. Окрім цього суду надано наказ №5-од від 15.05.2015 про виправлення помилки наказі №20-к наступного змісту: 14 травня 2015 року було звільнено [PERSON] за ст.40 п.3, однак при оформленні наказу було допущено помилку в даті виготовлення наказу. Так дата на наказі записана 15.05.2015 року, що не відповідає дійсності. Виходячи з вищезазначеного та на підставі кадрової довідки директор наказав виправити помилку допущену в наказі №20-к та змінити дату з 15.05.2015 року на 14.05.2015 року. Суду було надано засвідчену копію наказу №20-к від 15.05.2015 про звільнення (а.с.81) позивача в звязку з відсутністю на робочому місці 13 травня 2015 року, де директор наказує звільнити Позивача 14 травня 2015 року в звязку з прогулом без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України, підстава: табель розрахунку робочого часу, докладні про відсутність на робочому місці, акт про відмову надати пояснення про відсутність на робочому місці. У останньому судовому засіданні 03.12.2015 року представник відповідача долучив до матеріалів справи серед інших документів також: - засвідчену копію наказу №5-од від 15.05.2015р. про виправлення помилки в наказі №20-к(а.с.132) наступного змісту: 14 травня 2015 року, було звільнено [PERSON] за ст.40 п.4 КЗпП України. Однак, при оформленні наказу було допущено помилку в даті звільнення. Так датою звільнення в наказі записано 15.05.2015 року, що не відповідає дійсності. Виходячи з наведеного та на підставі кадрової довідки директор наказав виправити помилку допущену в наказі №20-к та змінити дату звільнення [PERSON], з 15.05.2015 року на 14.05.2015 року; - засвідчену копію довідки по кадровій справі [PERSON] від 15.05.2015р.(а.с.133) за підписом інспектора ВК [PERSON] та затвердженої директором підприємства, зі змісту якої вбачається, що до трудової книжки [PERSON] внесено запис (з виправленням) про звільнення 14.05.2015 року, що відповідає дійсності. Наказ про звільнення [PERSON], №20-к з датою звільнення від 15.05.2015 року не відповідає дійсності та є помилковою. Дійсною датою звільнення [PERSON], є дата 14.05.2015 року; -наказ №20/1-к від 15.05.2015 року про звільнення [PERSON] 14 травня 2015 року у звязку з прогулом без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України. Наказ №20-к 15.05.2015, №20-к від 15.05.2015р. вважати недійсними. Інспектору по кадрам привести у відповідність запис в трудовій книжці [PERSON] Зважаючи на надання суду безпосередньо в процесу розгляду справи (з 22.09.2015 року) наказу №20/1-к від 15.05.2015 року про звільнення позивача саме з 14 травня 2015 року з додатковими документами, які свідчать про внесення виправлень до наказу №20-к та трудової книжки позивача а також невідповідності та суперечності даних, які містяться у наданих суду наказі про звільнення №20/1-к від 15.05.2015р.(а.с.78); довідці інспектора з кадрів без дати про внесення виправлень до трудової книжки позивача(а.с.79); наказі №5-од від 15.05.2015р. про виправлення помилки наказі №20-к(а.с.80), де вказано про виправлення помилки у даті виготовлення наказу, а не даті звільнення; засвідченій копії наказу №20-к від 15.05.2015 про звільнення(а.с.81), де підставою звільненні вказується лише один прогул від 13 травня 2015 року, з даними, які містяться у аналогічних документах наданих суду відповідачем: засвідченій копії наказу про виправлення помилки №5-од від 15.05.2015 року(а.с.132) про виправлення дати звільнення [PERSON] з 15.05.2015 на 14.05.2015р.; засвідченій довідці по кадровій справі [PERSON] від 15.05.2015р. з вказанням дати вчинення довідки 15.05.2015р.(а.с.133) та засвідченій копії наказу №20/1-к від 15.05.2015р.(а.с.134) про звільнення [PERSON] з 14.05.2015р., суд приходить до висновку, що вищеперераховані документи не є належним доказом по справі та не підтверджують належним чином факт звільнення позивача саме з 14 травня 2015 року. Суд вважає, що відповідач, намагаючись внести виправлення у наказ №20-к від 15.05.2015р., шляхом зміни дати звільнення позивача, бажав уникнути судового спору. Таким чином, єдиним наказом про звільнення позивача, який суд вважає належним доказом по справі є наказ №20-к від 15.05.2015 року(а.с.18) про звільнення позивача з 15 травня 2015 року, який одразу надавався відповідачем суду до початку розгляду справи по суті, копію якого позивач вихопив з рук представника відповідача. Згідно ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У відповідності до ст.235 КЗпП України, серед іншого передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд також враховує правову позицію Пленуму Верховного Суду України, викладену даною судовою інстанцією у п.17 та 32 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92р., зокрема, пунктом 17 передбачено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Додатково, пунктом 32 вказаної Постанови передбачено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Зважаючи на викладені нормативні приписи та відповідну правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що звільнення позивача в період його перебування на лікарняному не відповідає вимогам закону тому позивач підлягає поновленню на роботі. Так як звільнення позивача було незаконне і працівник перебував у вимушеному прогулі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Розрахунок сум середнього заробітку на користь позивача проводиться судом, виходячи з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Зокрема, згідно довідки відповідача про заробітну плату від 21.09.2015 року №17/05-11(а.с.47) одноденна середня заробітна плата позивача становить 100,49грн. Кількість робочих днів з 15.05.2015 року(дата звільнення) до 03.12.2015 року(дата проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду) становить 146 робочих днів. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 146 (кількість робочих днів) х 100,49грн.(одноденна середня заробітна плата ) = 14 671,54грн. Стосовно позовної вимоги позивача про відшкодування йому з боку відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000грн. суд зазначає наступне. У відповідності до ч.2,3 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальними підставами цивільно-правової відповідальності є: наявність майнової шкоди (моральної шкоди); протиправність поведінки заподіювача шкоди (дія чи бездіяльність); вина; причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою. У своїй позовній заяві, позивач, в обґрунтування спричинення йому відповідачем моральної шкоди, посилається лише на свої переживання, які, за його твердженням, призвели до погіршило його стану здоровя. Між тим, жодного доказу погіршення стану його здоровя, доказів причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідача, з урахуванням ч.1 ст.60 ЦПК України, позивачем суду не надано. Крім того, суду не надано будь-якого обгрунтування суми моральної шкоди, яку позивач оцінив у 10\~000грн. Зважаючи на відсутність обгрунтування та не подання позивачем суду належних доказів в підтвердження правомірності заявлення ним вимоги про стягнення моральної шкоди, дана позовна вимога залишається судом без задоволення. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.40,235 КЗпП України, ст.23 ЦК України,

Outcome: partial