Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду 19.12.2013 року з даним позовом, вказуючи, що 02.10.2006 року між ним та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № DОVWRХ01260085, за яким відповідач отримував кредит на суму 1378 гривень 63 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості з останнім погашенням кредиту 02.10.2008 року. В зв’язку з невиконанням умов кредитного договору позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 22 914 гривень 91 копійку, яка складається з наступного: 1378 гривень 63 копійки – заборгованість за кредитом, 6064 гривні 05 копійок – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 645 гривень 12 копійок – заборгованість по комісії за користування кредитом, 13259 гривень 73 копійки – пеня за несвоєчасне виконання зобов’язання за договором, 500 гривень – штраф (фіксована частина), 1067 гривень 38 копійок – штраф (процентна складова). Окрім того, позивач просить стягнути на свою користь судовий збір в сумі 229 гривень 40 копійок. В судове засідання представник позивача не з’явився, про день і час розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, тобто повідомлення направлено засобами «Електронного суду», про причину неявки суд не інформував, тому причину неявки суд визнав не поважною. Відповідач в судове засідання також не з’явився, про день і час розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, на виклики почтового відділення за отриманням судової повістки не з’явилася, тому за закінченням терміну зберігання судова повістка повернута до суду, тому причину неявки відповідача суд визнав не поважною і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно статті 526 ЦК України зобов’язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору і чинного законодавства. На підставі ст.ст. 610, 611 ЦК України у разі неналежного виконання зобов’язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором. Стаття 625 ЦК України передбачає обов’язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу. У відповідності з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. З кредитного договору № DОVWRХ01260085 від 02.10.2006 року, який укладений між ПАТ КБ ”ПРИВАТБАНК” та фізичною особою [PERSON] вбачається, що банк надає останній кредит в сумі 1378 гривень 63 копійки на придбання товару зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості з останнім погашенням кредиту 02.10.2008 року, а вона зобов’язується прийняти, належним чином використати та повернути його банку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач не виконує належним чином свої зобов’язання за договором кредиту та станом на 12.05.2013 року має заборгованість в сумі 22 914 гривень 91 копійку, яка складається з наступного: 1378 гривень 63 копійки – заборгованість за кредитом, 6064 гривні 05 копійок – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 645 гривень 12 копійок – заборгованість по комісії за користування кредитом, 13259 гривень 73 копійки – пеня за несвоєчасне виконання зобов’язання за договором, 500 гривень – штраф (фіксована частина), 1067 гривень 38 копійок – штраф (процентна складова). Однак суд зазначає, що пунктом 31 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року “Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин” передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів”, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв’язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) , положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” застосовуються й до додаткових вимог банку. З кредитного договору № DОVWRХ01260085 від 02.10.2006 року з останнім поверненням до 02.10.2008 року вбачається, що він виданий банком споживачеві, тобто відповідачу по даній справі на придбання товару. Згідно кредитного договору позивач доручив банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту і банк на поточний рахунок № 26009101750001 в Альфа – Банк, МФО 300346 ЗКПО 33238663 перерахував кошти в сумі 1253 гривні 30 копійок указавши з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком – фактурою № Е072000087 від 02.10.2006 року у т.ч. ПДВ 208 гривень 88 копійок», що свідчить про те, що банк перерахував кошти за куплений товар відповідачем по даній справі. До суду позивач звернувся 19.12.2013 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності. Тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, застосувавши позовну давність. На підставі ст.ст. 257, 526, 610, 611, 625, ч.2 ст. 1050 ЦК України, п. 31 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року “Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин,

Outcome: dismissed