Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що він впродовж 19 років працює викладачем інформатики в Лозівському центрі професійної освіти Харківської області. На початку листопада він був поставлений перед вибором або надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або бути відстороненим від роботи без збереження заробітної плати. Наказом №80-зп від 08.11.2021 року його відсторонили від роботи з 08 листопада 2021 року на час ненадання документу про щеплення проти COVID -19, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID -19. Вказаний наказ вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Перелік обов`язкових профілактичних щеплень визначений виключно Законом України «Захист населення від інфекційних хвороб». Даний Закон не визначає обов`язковість щеплень проти COVID-19, а тому відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 не відповідає вимогам ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», тому є незаконним та безпідставним. Крім того, законами України не передбачено правової підстави відсторонення працівника від роботи у зв`язку відсутності у нього щеплення проти COVID-19 або ненадання документів про щеплення проти COVID-19. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» існує тільки 6 видів обов`язкових профілактичних щеплень, які включаються до календаря щеплень - проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. А тому наказ Відповідача є незаконним та підлягає скасування в судовому порядку, що є належним правовим захистом його прав, як працівника. Також зазначає, що він не відмовляється/ухиляється від вакцинації проти COVID-19, яка в Україні є добровільною. Разом з тим, турбуючись про своє здоров`я та налаштовуючись до цього питання з особливою серйозністю і занепокоєнням, оскільки на сьогодні довкола зустрічаються випадки смертей після вакцинації, бажає переконатися в безпечності та ефективності такої вакцинації. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Згідно з ними, пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Вважає, що інформація про щеплення як медичну процедуру, вид медичної допомоги підпадає під дію ст. 39-1 ЗУ Законодавство України про охорону здоров`я і не може розголошуватися без згоди пацієнта. Тому, щодо вимагання від нього документів на підтвердження проведення щеплення проти COVID-19 є протиправним та такими, що суперечать чинному законодавству. Тому будь-який примус до такої вакцинації через погрозу відсторонення або саме відсторонення від роботи варто розглядати як порушення гарантованих Конституцією та Кодексом законів про працю України прав та інтересів людини. Вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки із незаконним відстороненням його від роботи він втратив єдине джерело доходу, потрапив в скрутне матеріальне становище, а тому має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, через незаконне відсторонення від роботи йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у незаконному відстороненні його від роботи, що завдало йому душевні страждання, які негативно позначались на його психоемоційному стані. Тому, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2021 року, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.11.2021 року задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів. Витребувані документи надані 01.12.2021 року 03.12.2021 року надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що [PERSON] , який працює викладачем в Лозівському центрі професійної освіти Харківської області відмовився робити обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та не надав відповідного документу про зроблене щеплення або висновок лікаря щодо протипоказань до вакцинації. Тому Наказом від 08.11.2021 року № 80-зп з 08.11.2021 року його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19. З наказом від 08.11.2021 року № 80-зп позивач був ознайомлений. Позивач знав про необхідність проведення до 08.11.2021 року працівниками професійно-технічної освіти обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оскільки неодноразово був відповідачем ознайомлений про необхідність здійснення цього заходу, однак свідомо відмовився робити профілактичне щеплення. Відсторонення від роботи позивача було здійснено згідно ст.46 КЗпП України, у відповідності до ч.2 ст.12 Закону України від 06.04.2020 № 1645 - III «Про захист населення від інфекційних хвороб», на виконання вимог п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 4.10.21 № 2153, яким визначено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Позивач безпідставно вважає, що існує лише 6 видів обов`язкових профілактичних щеплень, оскільки працівники закладу профтехосвіти підлягають обов`язковому проведенню щепленню. Відповідач неодноразово знайомив позивача, в тому числі з наказами та повідомляв про пункти проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, але позивач не хотів ознайомлюватися та відмовлявся від підпису про ознайомлення з наказами, однак брав копії наказів без ознайомлення і заявляв про те, що щеплень робити не буде, оскільки це порушує його права. Відмову позивача від щеплення було засвідчено актом. Після ознайомлення з наказами, які були обґрунтовані чинними нормативними актами, у позивача було достатньо часу, щоб усвідомити про необхідність здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та з`ясувати про можливі шкідливі наслідки після вакцинації в установах охорони здоров`я, адже позивач заявляє в позовній заяві про те, що він не ухиляється від щеплення і лише занепокоєний цими обставинами. Позивач також необґрунтовано вважає, що відсутність щеплення проти COVID-19 не являється підставою для відсторонення від роботи. COVID-19. Позивач неодноразово був ознайомлений відповідачем і знав про обов`язкову профілактичну вакцинацію працівників закладів професійно- технічної освіти. Йому були відомі наслідки у разі ухилення від обов`язкового проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідач також письмово повідомив особисто позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 для працівників закладу освіти і про можливе відсторонення від роботи. Вищевикладене свідчить, що відсторонення від роботи позивача у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19, згідно наказу від 08.11.21 № 80-зп, було здійснено у відповідності до вимог ст. 46 КЗпП України, згідно ч.2 ст.12 Закону України від 06.04.20 № 1645 - III «Про захист населення від інфекційних хвороб», на виконання вимог п.41-6 постанови КМ У від 09.12.2020 року № 1236, згідно наказу МОЗ У від 04.10.21 № 2153, яким визначено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 і ніяким чином не суперечить правовому висновку КЦС ВП від 23.01.2019 року у постанові по справі № 755/6458/15 - ц. Відповідач належним чином виконав чинні положення законодавства щодо захисту населення, зокрема захисту дітей, що навчаються в закладі освіти від інфекційної хвороби COVID -19 і ніяким чином не порушував право позивача на працю. Відсторонення позивача від роботи було здійснено не з власної ініціативи відповідача, а відповідно до законодавства, яке є чинним і жодне з положень законодавства не визнано протиправним. Позивач не був звільнений з роботи, а його було відсторонено від роботи і за ним зберігається робоче місце. Оскаржуваний наказ передбачає, що позивач на час роботи відсторонений доти поки не надасть документу про щеплення проти COVІD-19, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVІD-19. З наказом про відсторонення від роботи позивач був ознайомлений. Тобто, у разі усунення причин, що є підставою для відсторонення його від роботи, а саме: отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, чи надання медичного висновку щодо протипоказань до щеплень, строк відсторонення від роботи позивача закінчиться і він зможе працювати на своєму робочому місці. Тому відсутні підстави вважати, що позивача необґрунтовано відсторонено від роботи а тому і відсутні підстави для заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що відсторонили його від роботи не законно, на підставі Постанови КМУ №1236, яка відповідно до Конституції України є недійсною, оскільки вона не підписана Прем`єр-міністром України, а також суперечить КЗпП, де закріплено на законодавчому рівні відсторонення особи від роботи. Крім того вакцинація в Україні є добровільною і відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» COVІD-19 відсутній в переліку обов`язкових вакцинувань. Відсторонення його від роботи є дискримінацією та обмеженням прав і свобод. Адміністрація навчального закладу всіляко чинила йому перешкоди, щодо отримання копій наказів, отримання трудової книжки та довідки по зарплатні. Крім того, адміністрація навчального закладу змусила вакцинуватися вчительку, яка в подальшому після вакцинації померла. Зазначив, що не має нічого проти щеплень, однак на підставі ст.39 -1 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» він не зобов`язаний повідомляти відомості відносно того чи вакцинований він чи не вакцинований, оскільки ці відомості є його персональними даними, які захищені законом та інформація, щодо щеплень та протипоказань, яку вимагають є незаконною. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовної заяви та просила відмовити у її задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, судом були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 05.09.2002 року призначено на посаду викладача інформатики в Лозівське ПТУ-36. (а.с.33-38) 28.10.2021 року директором Лозівського центру професійної освіти Харківської області Готаренко І. видано наказ №369, про ознайомлення працівників Лозівського ЦПО Харківської області з наказом МОЗУ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професії, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та з постановою КМУ від 20.10.2021 року №1096. (а.с.50) 01.11.2021 року складено Акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом від 28.10.2021 року №369, в якому зазначено, що секретар ознайомила викладачів [PERSON] , [PERSON] з наказом від 28.10.2021 року «Про ознайомлення працівників Лозівського ЦПО Харківської області з наказом МОЗУ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професії, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та з постановою КМУ від 20.10.2021 року №1096» та засвідчено, що в присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] викладачі [PERSON] та [PERSON] відмовилися ставити підпис про ознайомлення з наказом. (а.с.51) 01.11.2021 року [PERSON] вручено лист про те, що щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників центру. (а.с.14, 54) 03.11.2021 року [PERSON] було надано заперечення Директору Лозівського ЦПО Харківської області, на повідомлення від 01.11.2021 року №766 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 року. (а.с.13) 04.11.2021 року директором Лозівського центру професійної освіти Харківської області Готаренко І. видано наказ №383 про доведення змісту листа Міністерства економіки України від 03.11.2021 року №4706-06/52950-30 до співробітників закладу. Відповідно до додатку до даного наказу [PERSON] зазначив, що отримав копію наказу 05.11.2021 року. (а.с.52-53) 05.11.2021 року складено Акт про відмову від щеплення проти COVІD-19, згідно якого працівник центру [PERSON] в усній формі відмовився від щеплення проти COVІD-19, даний акт засвідчено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.57) 08.11.2021 року директором Лозівського центру професійної освіти Харківської області Готаренко І. видано наказ №80-зп, про те, що [PERSON] , викладача, відсторонено від роботи з 08.01.2021 року на час не надання документу про щеплення проти COVІD-19, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVІD-19, без збереження заробітної плати. З даним наказом [PERSON] ознайомлений та зазначив в ньому, що з наказом не згоден та заперечує.\~(а.с.12) 11.11.2021 року [PERSON] звертався до Лозівського ЦПО Харківської області з проханням надати йому копію трудової книжки та довідку про заробітну плату. (а.с.15, 16) Відповідно до довідки №18 від 25.11.2021 року заробітна плата [PERSON] за період з 01.05.2021 року по 31.10.2021 року становить 61682,20 грн. (а.с.39) Відповідно до довідки №19 від 29.11.2021 року розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] складає 10153,37 грн. (а.с.40) 16.11.2021 року [PERSON] була надана копія трудової книжки за його заявою. (а.с.56) Свідок [PERSON] інженер з охорони праці, у судовому засіданні повідомила, що 05.11.2021 року її викликала [PERSON] до приймальні, де вона запитала у [PERSON] , чи вакцинований він та чи збирається вакцинуватися, бо 08.11.2021 року буде відсторонений від роботи, на що він відповів, що ні. У зв`язку з чим був складений акт. Свідок [PERSON] - медична сестра, у судовому засіданні повідомила, що 05.11.2021 року був складений акт про відмову [PERSON] вакцинуватися. Це було зранку у вчительській, оскільки вона надає в департамент через кожні три дні інформацію скільки працівників вакциновано, вона запитала у нього чи буде він вакцинуватися, але він відмовився вакцинуватися. Потім пішла до відділу кадрів і повідомила, що [PERSON] відмовляється вакцинуватися, про що і було складено акт. Коли [PERSON] відмовлявся від вакцинації присутніми були: [PERSON] , [PERSON] та вона. Неодноразово [PERSON] говорив, що не буде вакцинуватися, це було і вчительській і в приймальній. Свідок [PERSON] інженер з охорони праці, у судовому засіданні. повідомила, що 05.11.2021 року вона, [PERSON] , [PERSON] склали акт у зв`язку з тим, що 08.11.2021 року вступала в дію Постанова КМУ про відсторонення працівників, які не мають довідки про вакцинування, у зв`язку з чим, вона запросила в приймальню [PERSON] , [PERSON] щоб дізнатися чи є такі працівники. Вони повідомили, що було запропоновано позивачу написати заяву про відмову вакцинуватися, але він відмовився давати таку заяву. Коли вона вийшла з приймальні, якраз була перерва, в коридорі був [PERSON] і запитала у нього, чи збирається він вакцинуватися він сказав, що ні. [PERSON] та [PERSON] були присутні при цьому. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені\~статтею 46 КЗпП України. Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Таким чином, за змістом\~статті 46 КЗпП України\~допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19). Частинами другою, третьою\~статті 14 Закону України «Про охорону праці»\~встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. В силу\~ст.\~12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» профілактичні щеплення\~проти дифтерії,\~кашлюка,\~кору,\~поліомієліту,\~правця,\~туберкульозу є\~обов`язковими\~і включаються\~до календаря\~щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно приписам\~ст.\~27\~Закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» профілактичні\~щеплення з\~метою запобігання\~захворюванням на\~туберкульоз,\~поліомієліт,\~дифтерію,\~кашлюк,\~правець та\~кір в\~Україні є\~обов`язковими. Обов`язковим\~профілактичним щепленням\~для запобігання\~поширенню інших\~інфекційних захворювань\~підлягають окремі\~категорії працівників\~у зв`язку\~з особливостями\~виробництва або\~виконуваної ними\~роботи.\~У разі\~необгрунтованої відмови\~від щеплення\~за поданням\~відповідних посадових\~осіб державної\~санітарно-епідеміологічної\~служби вони\~до роботи\~не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Постановою КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було постановлено : Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин. Пунктом 41-6 вказаної Постанови КМУ № 1236 встановлено: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена\~ переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46\~Кодексу законів про працю України,\~частини другої\~статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та\~частини третьої\~статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням\~частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України,\~частини першої\~статті 1 Закону України Про оплату праці та\~частини третьої\~статті 5\~Закону України\~Про державну\~службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Наказом Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04.10.2021 р. був затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, згідно якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держвлади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків: втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту прав і свобод інших осіб. Європейська соціальна хартія [3] в ч. 3 ст. 11 містить положення, згідно з яким із метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або в співробітництві з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб запобігати в міру можливості епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам. Це вимагає від держав забезпечити високий рівень імунізації, щоб не просто зменшити частоту цих захворювань, а й нейтралізувати запаси вірусів і таким чином досягти цілей, встановлених Всесвітньою організацією охорони здоров`я. Комітет підкреслює, що вакцинація у великих масштабах визнана найефективнішим та найекономнішим засобом боротьби з інфекційними й епідемічними хворобами (справа «Medecins du Monde International проти Франції»). Отже, міжнародні нормативно-правові акти закріплюють важливість охорони здоров`я населення, а також визначають обов`язок держав запобігати спалахам епідемій шляхом розробки програм вакцинації. У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції. Приймаючи рішення, Суд враховував те, що недопущення дітей такого віку до навчання та спілкування з однолітками негативно вплинуло на можливість цих дітей особистісно розвиватися, проте ЄСПЛ вказує на те, що такі наслідки були спричинені свідомим порушенням законодавства їхніми законними представниками батьками. Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Таким чином, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Посилання позивача на ст.39 -1 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що відомості відносно того чи вакцинований він чи не вакцинований є його персональними даними, які захищені законом, а тому він не зобов`язаний надавати інформацію стосовно щеплення, суд розцінює, як обрану ним позицію для захисту своїх прав. Натомість в своїх поясненнях у судовому засіданні 07.12.2021 р. позивач зазначав, що йому відомий випадок коли вчитель зробила вакцинацію від COVID 19, а через деякий час вона померла, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що такими показами позивач підтвердив факт відмови від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Також у судовому засіданні представник відповідача повідомив, що позивачем не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Судом було встановлено, що позивач був попереджений про необхідність проведення до 08.11.2021 року обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, проти чого не заперечує позивач, зазначаючи в позовній заяві, що « На початку листопада він був поставлений перед вибором або надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або бути відстороненим від роботи без збереження заробітної плати». З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, тобто відповідно до діючого законодавства профілактичне щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників освіти; також беручи до уваги вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 14 ЗУ «Про охорону праці»\~згідно яких працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт. Тобто незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в цьому випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я колег, які працюють з позивачем, а також учнів, які навчаються в Лозівському центрі професійної освіти. Враховуючи, що позивачем в порушення вимог діючого законодавства не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, суд з урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересом однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, дійшов висновку, що роботодавець, відповідно до вимог статті 46 КЗпП на підставі діючого законодавства, правомірно, відсторонив [PERSON] від роботи, а отже наслідки у вигляді відсторонення були спричинені свідомим порушенням позивачем діючого законодавства, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed