Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого вказав, що між позивачем та відповідачем 20.05.2008 року було укладено договір купівлі-продажу торговельного павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартість вказаного нежитлового приміщення згідно договору склала 115000,00 гривень, 12.05.2008 року між сторонами укладено додаткову угоду, згідно якої вартість нежитлового приміщення визначено в сумі 727500 гривень,також визначено порядок та строки оплати, в забезпечення виконання умов договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 341000,00 гривень. Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 22.01.2013 року встановлено, що укладена сторонами додаткова угода є нікчемною, таким чином позивач сплатив відповідачу надлишкову суму у розмірі 341000,00 гривень, в зв'язку з чим, позивач, посилаючись на вимоги ст.1212 ЦК України, ставить питання про їх стягнення з відповідача в судовому порядку. Крім того, позивач, посилаючись на строк, яким відповідач безпідставно користувався коштами, просить стягнути з нього на його відсотки за їх користування в сумі 132548,39 гривень, збитки від інфляції у розмірі 105704,50 гривень та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи. Заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Судом, згідно ст.169,224,225 ЦПК України винесено ухвалу про розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів тобто про заочний розгляд справи. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 1212 ЦК України 1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; Суд вважає, що рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 22.01.2013 року встановлено, що укладена сторонами додаткова угода від 12 травня 2008 року, є нікчемною, внаслідок недотримання сторонами вимог закону про її нотаріальне посвідчення і державну реєстрацію та факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 341 000 грн, ці обставини не потребують доказуванню, тому можна зробити висновок, що відповідач безпідставно набув вищевказану сплачену йому суму, яку не повернув і тому її слід стягнути з нього на користь позивача. Що стосується позовних вимог про стягнення проценів за весь час користування чужими коштами та інфляції суд вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як вбачається з розписок, наданих відповідачем позивачу, в них зафіксовано факт отримання грошових коштів, без зазначення зобов'язання та його виконання у конкретний строк. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Стаття 1212 ЦК України не встановлює строк виконання обов'язку з повернення безпідставно набутого майна, а ч. 2 ст. 530 ЦК України визначено, що боржник повинен виконати обов'язок в семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Оскільки вимог щодо повернення коштів від позивача до відповідача про стягнення безпідставно отриманих коштів не надходило, відповідно, у останнього не виникло обов'язку по поверненню коштів в певний строк. Суд вважає, що до спірних правовідносин не можна застосовувати вимоги ст.1048 ЦК України щодо визначення розміру відсотків, як того вимагає позивач, оскільки, як встановлено судом договору позики грошей між сторонами не укладалось, а вказана норма закону регулює цивільні відносини що виникли з договорів позики. Враховуючи викладене, а також те, що доказів пред'явлення відповідачу вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів, позивач суду не наддав, суд вважає, що неповернення безпідставно набутих коштів позивачу сталося не з вини відповідача. За загальним правилом цивільно-правова відповідальність настає за наявності вини особи, яка порушила зобов'язання. Оскільки судом встановлено, що неповернення коштів позивачу сталося не з вини відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача відсотків за час користування чужими коштами. Також, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків внаслідок інфляції, оскільки як вже вказано позивач не довів, що ці збитки виникли внаслідок вини відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, пропорційно до суми задоволених позовних вимог у розмірі 2049,50 гривень.

Outcome: partial