Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просить визнати відповідачку [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником вищевказаного будинку, у якому значиться зареєстрованим відповідачка. [PERSON] є його колишньою дружиною та більше 10 років не проживає у помешканні. Вона виїхала з будинку та за даною адресою до теперішнього часу не проживає, що підтверджується актом про не проживання. Відповідачка самостійно не знялася з реєстраційного обліку, вона не бере участі у витратах на утримання житла. Через реєстрацію відповідачки, позивач, як власник, немає можливості реалізувати у повному обсязі свої права, у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відомостей про звернення позивача до суду з аналогічним позовом немає. 01.10.2018 року суддею направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідача. Отримавши відповідь 03.10.2018 року, ухвалою судді від 04.10.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання на 29.10.2018 року. 29.10.2018 року судове засідання відклалося через неявку відповідача, 28.11.2018 року - за заявою позивача. Позивач до суду надав заяви про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти заочного рішення. Відповідачка про час та місце судових засідань повідомлялася за місцем мешкання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові конверти про повернення відправленої кореспонденції через невручення адресатові. До суду відповідачка не з'явилася, про причини неявки не повідомила, заяв про перенесення слухання справи чи можливих пояснень, відзиву чи заперечень проти заявленого позову не надала. Третя особа надали заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та у вирішенні справи вони покладалися на розсуд суду ( а.с. 19). Частина ч.7 ст. 128 ЦПК України передбачає, що у разі ненадання учасниками справи іншої адреси судова повістка надсилається фізичній особі, яка не має статусу підприємця, за адресою місця її проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно вимог ч.1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не значиться. За таких обставин, виходячи з вищевказаних вимог закону, відповідачка вважається повідомленою про судові засідання. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши позиції учасників справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] в цілому на праві власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок ( домоволодіння) від 19.02.1996 року, виданого Куп'янським відділом житлово-комунального господарства на підставі рішення Куп'янської міської ради за № 8/11 від 20.01.1987 року на заміну свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого Куп'янської держнотаріальною конторою 15.04.1954 р. в р.№3008, свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого Куп'янської держнотаріальною конторою 10.12.1986 р. в р.№3300, у зв'язку з ліквідацією 1/4 частини домоволодіння. Зареєстрованого в Куп'янському БТІ по реєстровій книзі № 13 за реєстровим номером 2222 ( а.с. 6). Відповідно до копії заочного рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 07.11.2018 року, яке 10.12.2018 року набрало законної сили, шлюб між сторонами був розірваний. Згідно копії Акту про не проживання громадянина за місцем реєстрації від 25.09.2018 року, складеного комісією у складі сусідів позивача та засвідченого уповноваженою виконкому Куп'янської міськради [PERSON], відповідачка [PERSON] більше 10 років не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилами статей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України гласить, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, в викладених вище обставин і норм закону випливає, що підстави, на ґрунті яких позивачка набула своє право власності на нерухоме майно, є незмінними, законними та діючими дотепер. Згідно ч.1, ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України (у випадку тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї протягом 6 місяців) та ст. 405 ЦК України (щодо членів сім'ї власника житла - понад рік). На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, з цього слідує, що в разі тривалого не проживання особи за місцем реєстрації, що становить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, власник цього майна має право заявити вимоги, зокрема, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Наявні у справі докази свідчать, що відомості про можливі перепони для проживання [PERSON] у належному позивачу домоволодінні відсутні, вона виїхала добровільно і там не проживає більше 10 років, про що свідчить комісійний акт від 25.09.2018 року, але з реєстраційного обліку до теперішнього часу у добровільному порядку не знімається, а також відсутні підстави для збереження за нею житла. У зв'язку з наведеним вище, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, оскільки він, як власник нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, однак реєстрація місця проживання відповідачки у належному йому будинку перешкоджає цьому, що призводить до порушення його прав. На підставі цього, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог та задоволення поданого ним позову. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. На підставі ст. ст. 133,141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судові витрати підлягають стягненню з відповідачки у дохід держави.

Outcome: approved