Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 19.07.1980 року по 03.07.2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час перебування у зареєстрованому шлюбі вони набули у спільну сумісну власність автомобіль TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER], який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було зареєстровано за відповідачкою. Згідно з нотаріально посвідченим договором про поділ майна подружжя від 24.03.2016 року він з відповідачкою за взаємною згодою здійснили поділ автомобіля в рівних частках по ? кожному. За вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31.08.2012 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України та призначено покарання з конфіскацією всього належного їй майна. Про це йому стало відомо в 2016 році. Згідно отриманої інформації з компютерної бази даних щодо наявних обтяжень на автомобіль, він дізнався, що на автомобіль накладено арешт постановою прокуратури Дніпропетровської області від 05.08.2009 року та постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби від 31.08.2013 року. Також постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби від 10.09.2013 року автомобіль оголошено в розшук. Звернувшись до вказаного відділу з приводу зняття арешту з належної йому частки автомобіль, він отримав відмову в знятті арешту з розясненням про необхідність звернення до суду в порядку ст.60 Закону України «Про виконавче провадження». В звязку з цим, позивач просив суд визнати за ним право власності на ? частину автомобіля TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER] та зняти всі арешти з належної йому частки автомобіля, накладені постановою прокуратури Дніпропетровської області від 05.08.2009 року, постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби від 31.08.2013 року та постановою від 10.09.2013 року про оголошення автомобіля в розшук. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в наданій заяві просила провести розгляд справи без її участі, зазначивши про визнання позову. Представник Головного управління Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання на неодноразові виклики не зявився, про причини неявки не повідомив. Від представника третьої особи - Кіровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, надійшли письмові заперечення, в яких останній просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи, викладені в письмових запереченнях представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 19.07.1980 року по 03.07.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у зареєстрованому шлюбі вони набули у спільну сумісну власність автомобіль TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER], який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було зареєстровано за відповідачкою. Згідно з нотаріально посвідченим договором про поділ майна подружжя від 24.03.2016 року останні за взаєм-ною згодою здійснили поділ зазначеного вище автомобіля в рівних частках по ? кожному. Також з наданих позивачем письмових доказів вбачається, що на теперішній час відносно автомобіль TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER] існують обтяження, а саме: арешт, накладений згідно постанови прокуратури Дніпропетровської області від 05.08.2009 року в рамках кримінальної справи відносно [PERSON] та арешт, накладений за постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби від 31.08.2013 року в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі вироку Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31.08.2012 року, за яким [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України та призначено покарання з конфіскацією всього належного їй майна. Також постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби від 10.09.2013 року автомобіль TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER] було оголошено в розшук. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою ст.64 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.ч.1,2 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. А відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як розяснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Відповідно до п.7 зазначеної вище Постанови, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертаються конфіскація або стягнення на користь організації, питання про виключення цієї речі з акта опису вирішується відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані в п.7 Постанови від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності». При цьому суд з урахуванням конкретних обставин справи може виключити річ з акта опису і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь організації грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в описові, зобов'язавши відповідну державну податкову інспекцію або організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості. Як вбачається з заявленого [PERSON] позову, останній не звертався з вимогами про поділ спільного майна подружжя - автомобіля TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER], яке в даному випадку можливе шляхом присудження грошової компенсації на користь позивача за його частку в спільній сумісній власності на неподільну річ, або стягнення з позивача в дохід держави грошової компенсації за частку боржника відповідачки [PERSON] Позивачем було подано позов про визнання права власності на ? частину автомобіля. Проте, згідно поданої відповідачкою [PERSON] до суду заяви, а також наданого самим позивачем до позову нотаріального посвідченого договору від 24.03.2016 року вбачається, що між сторонами фактично відсутній спір з приводу права спільної сумісної власності на автомобіль та часток кожного. Крім того, суд враховує розяснення, надані в п.п.22,23,24 Постанови Пленум Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно розяснень, наданих в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», якщо згідно вироку підлягає конфіскації конкретне майно, що складає спільну сумісну власність подружжя, членів сім'ї чи селянського (фермерського) господарства, позови інших учасників спільної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені, якщо не залишилось іншого сумісного майна, або його залишилось менше, ніж припадає на їх частку. З матеріалів справи вбачається, що крім транспортного засобу TOYOTA RAV4, реєстраційний номер [NUMBER], сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль Мазда 323, реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіль М2141, реєстраційний номер [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача посилався на те, що оскільки вказані автомобілі були старими та не могли експлуатуватись, вони були розібрані на запчастини. Разом з тим, відповідних доказів, що ці автомобілі вибули з володіння позивача та відповідачки та не існують, як обєкт рухомого майна, суду у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України надано не було. В той час, як за обліковими даними ці автомобілі перебувають на обліку та зареєстровані за відповідачкою [PERSON] За вказаних вище обставин, розглядаючи справу у відповідності до ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що останні є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, в звязку з відмовою задоволенні позову, суд вважає, що сплачений позивачем при подачі позову судовий збір слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed