Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обгрунтовує тим, що 03.12.1983 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. 29.08.208 року його дружиною було укладено Договір № 5160 купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] прийняла у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та зобов'язалась оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Оскільки вищевказану квартиру було придбано його дружиною під час шлюбу та за спільні кошти сім'ї, він просить суд визнати за ним право власності на ? частку квартири, розташованої по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила справу розглянути у її відсутність. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який укладено 03 грудня 1983 року Гурівською сільрадою Долинського району Кіровоградської області, актовий запис № 18 (а.с. 3). З копії договору купівлі-продажу квартири, убачається що подружжям під час перебування у шлюбі, а саме 29 серпня 2008 року була квартира [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., реєстр за № 5160 та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 вересня 2009 року. Вказані обставини підтверджені копією договору в матеріалах справи та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленимистаттями 69-72 СК Українитаст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на і'мя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідност. 71 Сімейного Кодексу, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК Україниу разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи вищевказане, дослідивши та перевіривши надані докази в їх сукупності, враховуючи, що між сторонами досягнуто згоди на розподіл майна, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved