Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить суд розірвати шлюб між ним і відповідачкою. В судове засідання позивач не з'явився, але повідомив суд про розгляд справи в його відсутність, свої позовні вимоги позивач підтримує та не заперечує проти позовних вимог [PERSON]. Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала суду письмову заяву, в якій позов [PERSON] визнає, свою позовну заяву підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити та розглянути справу за її відсутності. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані, знайшли свого підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідачка з 04 березня 1994 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого у них є повнолітній син - [PERSON], 1988 року народження. З 2009 року сторони не проживають однією сім'єю, не підтримують ніяких сімейних та подружніх відносин та не ведуть спільне господарство. Основною причиною цього стало те, що у позивача з'явилась інша жінка, до якої він пішов із сім'ї. Однак відносини у позивача з цією жінкою не склалися і він залишився проживати один. Проте повертатися до відповідачки позивач не має наміру, тому що їхній шлюб себе вже вичерпав і носить виключно формальний характер. Примирення між позивачем і відповідачкою, а також продовження їхнього подальшого спільного життя із збереженням сім'ї неможливе. Позивач вважає, що майнового спору між сторонами немає. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Окрім вказаних вище обставин, у сторін виник спір відносно майна з відповідачкою по справі. [PERSON] в процесі розгляду справи відповідно до ст. 123 ЦПК України подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 45,16 кв. м та житловою площею 28,52 кв. м.; в порядку розподілу спільного майна подружжя просить залишити автомобіль марки «ВАЗ 2102», 1976 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] у користуванні [PERSON] та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості автомобілю марки ВАЗ 2102, 1976 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] у сумі 8755 грн.; стягнути з відповідача на її користь витрати по справі, яка об'єднана в одне провадження. [PERSON] посилається на те, що за час сумісного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі сторони на спільні кошти подружжя на потреби сім'ї придбали майно, яке має правовий статус спільного майна подружжя і на яке позивачка має рівне з відповідачем право. Так 18.07.1998 року за договором купівлі - продажу сторони придбали на ім'я чоловіка [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 45,16 кв. м та житловою площею 28,52 кв. м.. Право власності на ім'я [PERSON] зареєстровано КП «МБТІ» м. Нікополь 24.07.1998 року. Дійсна вартість вказаної квартири на даний час зо оцінкою фахівця складає 63797 грн. і відповідно вартість 1/2 її частини складає 31898,50 грн.. Крім того, 18.06.2005 року теж на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу сторони придбали автомобіль марки «ВАЗ 2102», 1976 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Вартість вказаного автомобілю на даний час складає 17510 грн., а вартість 1/2 його частини відповідно складає 8755 грн. Позивачка вважає, що має право на 1/2 частину зазначеного майна. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ № її від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] має право на 1/2 частину всього сумісно нажитого майна подружжя, у тому числі на 1/2 частину зазначеної квартири та на 1/2 частину вказаного автомобілю. До сих пір питання про розподіл спільно нажитого майна сторонами не вирішено по домовленості між ними. Коли після припинення сумісного проживання позивачка вирішила у разі розірвання шлюбу домовитися з відповідачем про розподіл спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири для того, щоб не залишитися без житла, [PERSON] у разі розірвання шлюбу може не займатися розподілом спільного майна, тому що квартира йому потрібна для власного проживання. І тому, коли відповідач у своєму позові про розірвання шлюбу зазначив, що майнового спору у них нібито немає, позивачка зрозуміла, що він і надалі не має наміру здійснювати розподіл спільного майна подружжя та визнавати за нею право власності на 1/2 частину всього нажитого майна за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Тому позивачка і змушена звернутися до суду з цим позовом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами по справі. Після розірвання шлюбу позивачка бажає залишити прізвище «[PERSON]», а також про необхідність визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 45,16 кв. м та житловою площею 28,52 кв. м.; в порядку розподілу спільного майна подружжя залишити автомобіль марки «ВАЗ 2102», 1976 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] у користуванні [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості автомобілю марки ВАЗ 2102, 1976 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] у сумі 8755 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 162 грн. 94 коп., що є різницею між витратами, понесеними [PERSON] та [PERSON] при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved