Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та просить визнати недісним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що фактично між ним та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв в позику 20 000 гривень та зобов'язався повернути їх у строк до 2013 року, відповідно до розписки від 01.05.11року. Але у зв'язку з тим, що за вимогою [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу вказаної квартири, позивач вважає його удаваним. Позивач зазначає, що й на теперішній час він проживає у спірній квартирі, вважає. Що вказаний договір купівлі-продажу було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав викладених в письмових запереченнях. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 21 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1118. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачкою за № 332 в книзі 779пр-26, підтвердженням чого є Витяг про державну реєстрацію прав, виданий 01.08.12р. Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» за № 30804498. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Дотримуючись вимог ст. 657 ЦК України, укладений сторонами договір купівлі-продажу квартири був нотаріально посвідчений. Відповідно до п. 12 Договору сторони зазначили, що однаково розуміючи значення і умови цього правочину та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного. Згідно з ч. 3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідачка в передбаченому законом порядку зареєструвала право власності на спірний об'єкт нерухомості. Разом з тим, не виконання з боку [PERSON] умов договору купівлі-продажу не свідчить про його недійсність. При ухвалені рішення судом враховано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Малиновського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення та зняття останнього з реєстрації, яким встановлено, що власником спірної квартири є [PERSON] Згідно з вказаним рішенням, позовні вимоги [PERSON] було задоволено у повному обсязі та зобов*язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] у місті Одесі. Виселити [PERSON] та осіб, проживаючих разом з ним з вказаної квартири та зобов*язати Малиновського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Посилання позивача на розписку від 01.05.2011 року, відповідно до якої він отримав від [PERSON] 20 000 грн. в борг, а в якості залогу виступила квартира, суд оцінює критично оскільки відповідно до 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, наявність однієї лише розписки, без підпису кредитора, а саме відповідачки - [PERSON] та її суперечливого складу ставить під сумнів взагалі її реальність та не є підтвердженням укладеного договору позики. Так, при досліджені судом розписки встановлено розбіжності з позовною заявою, а саме, в позові позивач зазначив, що він взяв 20 000 грн з зобов'язанням повернути до 2013року, а в розписці зазначено, що гроші брав на невизначений час; в розписці зазначено, що [PERSON] бере на себе зобов'язання сплатити послуги нотаріуса, але доказів оплати послуг нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу ним надано не було. Враховуючи трудоємкість процесу продажу нерухомості та вартість нотаріальних послуг та необхідних платежів при оформлені договору купівлі-продажу, при запозичанні 20 000 грн., реальних підстав для бажання приховати договір позики договором купівлі-продажу суд не вбачає. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Так, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. З огляду на вимоги ст. 59 ЦПК України та 1047 ЦК України свідчення свідків також не можуть бути допустимим доказом укладеного договору позики. До показів свідка - [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні, суд відноситься критично з огляду на суперечність їх з позовом та поясненнями представника позивача. Так, в позові зазначено що в спірній квартирі й досі проживає позивач, тоді як свідок [PERSON] пояснила, що він проживає у матері на пос. Котовського у м.Одесі, а в спірній квартирі проживає за договором оренди вона. Крім того, представник позивача в судовому засіданні пояснила, що оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру [PERSON] передав [PERSON], тоді як свідок показала, що оригінали документів й досі знаходяться у позивача. Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. З огляду на те, що позивачем при розгляді справи суду не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами договору позики, а не договору купівлі-продажу квартири, суд дійшов висновку що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У разі відмови у задоволенні позову, відповідно до ч.1ст.88 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не підлягає стягненню або поверненню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed