Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS]., посвідчений 17.02.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON], оскільки під час посвідчення цього правочину позивач не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними в зв»язку з погіршенням стану здоровя. Крім того, позивач мав намір укласти договір довічного утримання, оскільки має малий дохід та потребує постійного догляду. Позивач переживав нервове хвилювання, був самотнім, укладення договору відбувалося в пізній час доби. Всі ці фактори стали наслідком укладення договору дарування кварти ри, що не відповідало намірам позивача, він не усвідомлював своїх дій, а тому просить суд визнати договір дарування квартири недійсним, стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов. Відповідач та його представник позов не визнали. 3-я особа - приватний нотаріус [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, 3-ї особи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 17.02.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування квартири № 16 в буд. №137 по бульвару 50р. Перемоги в м. Біла Церква, згідно якого позивач [PERSON] подарував свою квартиру відповідачу [PERSON] Дане підтверджуються копією договору дарування квартири (а.с.7). 14.01.2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить суд визнати недійсним зазначений договір дарування квартири з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, оскільки він в момент укладення цього правочину не міг за станом здоров»я повністю усвідомлювати значення своїх дій, та пізніше вважав, що укладає договір довічного утримання. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті- за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як передбачено п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 /зі змінами/ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», вказані вище правила поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними /тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін./ Для визначення наявності такого стану на момент укладення договору дарування стороною позивача надано медичну документацію щодо захворювань позивача. Зокрема, представник позивача зазначила, що саме 17.02.2015 року, тобто в день укладення договору дарування, [PERSON] був на прийомі у лікаря-невролога, оскільки мав незадовільний стан здоровя, головокружіння, підвищений тиск. Крім того, спірний договір дарування був посвідчений в пізній час доби, що також, сприяло неповному усвідомлення позивачем своїх дій. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Як вбачається з наданих суду медичних документів - довідок, витягу з медичної картки, позивач звертався до лікарів з приводу періодичного погіршення слуху, підвищення тиску, мав травму - рану щелепи в 2014 році. Суд звертає увагу, що позивач не перебував на стаціонарному лікуванні з приводу психічних захворювань. Фахівцями не зроблено висновку, чи міг позивач за станом здоров»я усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення 17.02.2015 року оспорюваного правочину. Суд вважає, що в даному випадку стороною позивача зазначається наявність певних порушень зі здоровям, але без достатніх аргументів стверджується про те, що ці порушення сягали такого ступеня, що суттєво впливали на здатність позивача усвідомлювати свої дії та керувати ними, саме такі факти відсутні в тих медичних матеріалах, які були надані суду, як доказ. Крім того, суд звертає увагу, що позивач не проживав постійно і не був зареєстрованим в [INFO], але проходив медичне обстеження саме в Кіровоградській області і в день укладення договору дарування був в м. Помічна та при поганому самопочутті звернувся до лікаря, але зазначене не завадило позивачу повернутися до дому в м. Біла Церква. Так, суд звертає увагу, що довідка лікаря невролога від 17.02.2015 року надана позивачу в м. Помічна Кіровоградської області, тобто за місцем проживання бувшої дружини позивача. Зазначена довідка вклеєна в звичайний зошит, де відсутні дані про медичний заклад, номер картки, дата взяття на облік, дані про амбулаторне чи стаціонарне лікування хворого, аналізи та ін... Та слід зазначити, що навіть, згідно наданих позивачем медичних довідок та опису стану здоровя позивача лікарями не виявлено, що [PERSON] був не контактний, не міг говорити, не міг самостійно пересуватися, усвідомлювати значення своїх дій. Так, згідно медичних документів, які надані позивачем, не зафіксовано психічних порушень таких, як зниження критики до свого стану, емоційну лабільність, поведінкові розлади. Також, відсутні дані щодо грубого порушення з боку пам»яті, інтелекту, критичних здібностей. Суду не надано доказів, що позивач страждав коли-небудь психічними захворюваннями, чи оглядався психіатрами. Крім іншого, позивач суду пояснив, що 17.02.2015 року вважав, що укладає договір довічного утримання з відповідачем, а не договір дарування житла, оскільки мала місце домовленість з племінником бувшої дружини, тобто з відповідачем по справі, про перерахунок щомісяця позивачу 1000 грн. та про іншу допомогу. При цьому, суд звертає увагу, що позивач, окрім підписання самого договору дарування квартири, в нотаріальній конторі власноруч, довільно написав заяву де письмово зазначив про свій намір укласти саме договір дарування квартири, зазначив про свій сімейний стан /а.с.53/, самостійно подав документи, та його зверненню до нотаріуса передував візит до експерта з оцінки нерухомості, візит в ЖЕК де позивач отримав довідку ф.3. Для підтвердження позовних вимог щодо невірного усвідомлення позивачем своїх дій в момент посвідчення оспорюваного правочину, сторона позивача посилалася, також, на покази свідків [PERSON] та [PERSON]Г, які суду показали, що позивач в лютому 2015 року мав незадовільний стан здоровя, скаржився на поганий слух, не повідомляв їм про намір подарувати свою квартиру. Однак, покази свідків не містять підтверджень неадекватної поведінки [PERSON] в період укладення договору дарування, чи в інший період, а тому покази свідків оцінюються судом критично. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який працює експертом-оцінщиком нерухомості, суду показав, що в лютому 2015 року особисто позивач звернувся до нього з питанням щодо оцінки своєї квартири, дав опис свого житла, вказав, що оцінка потрібна для нотаріального посвідчення договору дарування, що і відображено в самому Звіті визначення вартості майна. Покази даного свідка не суперечить об»єктивним даним, які містяться та зафіксовані в матеріалах нотаріальної справи щодо спірного договору дарування квартири. Крім того, відповідно до норм ст.30 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи, тобто, здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, не потребує доведення. Тому дієздатність фізичної особи у цивільному процесі презюмується, а доведенню підлягає саме психічна хвороба, /стан здоровя/ яка позбавляє особу здатності до усвідомлення. Однак, жодних безспірних доказів, які б підтверджували факт перебування [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину в такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, помилявся, - суду не було надано, про що вказано вище в рішенні. На даний час, як встановлено судом, позивач веде нормальний спосіб життя, на обліку в психіатра не перебуває, жодних наслідків якихось психічних розладів, що є можливим при тяжких формах захворювання на гостре порушення мозкового кровообігу, у нього не встановлено. А згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Також, слід зазначити, що факт надіслання відповідачем позивачу поштових грошових переказів, дарування телевізора, надання продуктів харчування чи оплата комунальних послуг в спірній квартирі, - ніяким чином не доводить недійсність договору дарування цієї квартири. Відповідач, як власник спірної квартири з 17.02.2015 року зобовязаний утримувати майно, сплачувати комунальні послуги. Факт реєстрації чи фактичного проживання позивача в спірній квартирі на сьогоднішній день не є доказом недійсності укладеного договору дарування квартири. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що і на сьогодні не має наміру позбавляти позивача права проживання в спірній квартирі, оскільки сторони перебували в добрих відносинах. Отже, з врахуванням всього наведеного вище, суд вважає, що не підлягає задоволенню позов щодо визнання недійсним договору дарування квартири, який було посвідчено 17.02.2015 року, з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, оскільки жодних належних та безспірних доказів того, що на момент посвідчення цього правочину [PERSON] перебував у такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та /або/ не міг керувати ними, суду не було надано. [PERSON] набув права власності на вказану вище квартиру у передбачений законом спосіб, зареєстрував її на своє ім»я, зареєструвався в цій квартирі, утримує житло, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири як такого, що суперечить вимогам закону.

Outcome: dismissed