Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Посилався на те, що 17 травня 2012 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення у справі № 2403/94/12 за позовом Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» (надалі ПАТ «УкрСиббанк») до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості в солідарному порядку за договором кредиту №1 1176174000 від 26 червня 2007 року яким позовні вимоги задоволено. 02 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» (далі - TOB «ФК «ФІНАКТИВ») було укладено договір факторингу № 50/1 відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11176174000 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , перейшло до TOB «ФК «ФІНАКТИВ». 12 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» (далі - TOB «ФК «ФІНАКТИВ») та?Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» (далі - TOB «ФК «ПОЗИКА») було укладено договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11176174000 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , перейшло до TOB «ФК «Позика». На порушення вимог ст. 516 ЦК України ні позивач [PERSON] , ні третя особа - [PERSON] , не були у встановлений законодавством спосіб повідомлені про зміну кредитора. Більш того, на час укладення вказаних вище договорів існувало Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року, у справі № 2403/94/12 про стягнення заборгованості у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк». Проте, заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Укладаючи спірний правочин, відповідачі не замінюючи кредитора зобов`язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення. Утім уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. У даній справі ПАТ «УкрСиббанк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу боржників TOB «ФК «ФІНАКТИВ») в обмін на грошові кошти, у свою чергу TOB «ФК «ФІНАКТИВ») уступив грошову вимогу до боржників TOB «ФК «ПОЗИКА» (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги, третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. За таких обставин позивач вважає, що договір факторингу № 50/1-1 від 12 грудня 2016 року між TOB «ФК «ФІНАКТИВ» та TOB «ФК «ПОЗИКА» є недійсним. Також позивач зазначає, що незважаючи на те, що відбулося відступлення права вимоги за кредитними договором, проте відступлення прав вимоги за іпотечним договором не відбулося, як від ПАТ «УкрСиббанк» до TOB «ФК «ФІНАКТИВ», так і від TOB «ФК «ФІНАКТИВ» до TOB «ФК «ПОЗИКА». Як вбачається з п. 2.5. договору факторингу № 50/1 від 02 грудня 2016 року одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первісними договору про що сторонами додатково укладаються договори відступлення вимоги договорами зобов`язання. Що сторонами не було зроблено. Тому у позивача [PERSON] відсутнє зобов`язання за іпотечним договором перед TOB «ФК «ПОЗИКА», оскільки не відбулося відступлення права вимоги за іпотечним договором. Тому просить суд, визнати недійсним договір відступлення права вимоги №50/1-1 від 12| грудня 2016 року, що укладений між TOB «ФК «ФІНАКТИВ» та TOB «ФК| «ПОЗИКА» у частині вимог до [PERSON] та [PERSON] . А також просить суд визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором № 3809 від 26 червня 2007 року, укладеного між позивачем та AT «УкрСиббанк» щодо земельної ділянки в [ADDRESS] , площею 0,0869 га кадастровий номер: 7321055100:01:004:0298 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, скасувавши державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери: 4145 та 4146 від 26 червня 2007 року. 16 жовтня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про відкриття спрощеного провадження у даній справі. 04 листопада 2019 року від відповідача ТОВ «ФК «Позика» до суду надійшов відзив на вказаний позов, в якому представник відповідача посилається на безпідставність та необґрунтованість даного позову та просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. 11 грудня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про призначення справи до розгляду за правилами загального провадження. 08 січня 2020 року позивач [PERSON] , подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд, пункт другий позовних вимог викласти в наступній редакції: визнати недійсним договір відступлення прав за договорами іпотеки від 03 січня 2017 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Позика» зареєстрований в реєстрі № 1 у частині вимог до [PERSON] , скасувавши записи про обтяження, що вчинені на його підставі. 09 січня 2020 року позивач [PERSON] подав до суду клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, м. Київ - Юдіна Максима Анатолійовича та витребування доказів. 10 січня 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про залучення до участі у справі в якості співвідповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, м. Київ - Юдіна Максима Анатолійовича. 17 січня 2020 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про забезпечення позову. 17 січня 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про забезпечення позову. 23 січня 2020 року [PERSON] подав до суду заяву про залучення його до участі в даній справі в якості третьої особи на стороні відповідача. 28 січня 2020 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про зміну позовних вимог, згідно якої просить суд, залучити до участі у справі у якості співвідповідачів: [PERSON] , мешканця [ADDRESS] та приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марину Марінівну, поштовий індекс: 60400, смт. Глибока вул. Базарна буд.4, Глибоцького району Чернівецької області. Витребувати у приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марини Марінівни копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки (площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 7321055100:01:004:0298) від 16 січня 2020 року на підставі якого власником земельної ділянки став [PERSON] (копію договору та копії всіх доданих матеріалів). Пункт 2 позовних вимог викласти в наступній редакції: витребувати від [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 7321055100:01:004:0298, поновивши право власності [PERSON] , на неї, та скасувавши записи про реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] індексний номер50679243 від 16 січня 2020 року, 15:29:54, що вчинений приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Мариною Марінівною. 31 січня 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про залучення [PERSON] та приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марину Марінівну до участі в даній справі в якості співвідповідачів. 10 лютого 2020 року від відповідача приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марини Марінівни до суду надійшов відзив на даний позов, згідно, якого просить суд відмовити в задоволенні позову до співвідповідача: приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марини Марінівни, так, як вона є неналежним відповідачем. 11 лютого 2020 року від відповідача ТОВ ФК «Позика» до суду надійшли письмові пояснення, згідно яких просить суд відмовити в прийнятті заяви про зміну позовних вимог, оскільки вона є недопустимою. 11 лютого 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про продовження на 30 (тридцять) днів строк проведення підготовчого провадження у даній справі. 25 лютого 2020 року від відповідача «АТ «Укрсиббанк» до суду надійшло клопотання про здійснення процесуального правонаступництва у вказаній справі. 25 лютого 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача «АТ «Укрсиббанк» про здійснення процесуального правонаступництва у вказаній справі. 10 березня 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу закриття підготовчого провадження та призначення даної справи до судового розгляду. 15 червня 2020 року від третьої особи: [PERSON] до суду надійшла заява про забезпечення доказів. 16 червня 2020 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про забезпечення доказів. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просить суд, справу розглянути в його відсутності та задовольнити повністю змінені позовні вимоги. Представник відповідача АТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з`явився, проте направив суду письмові заперечення, в яких посилається на безпідставність позовних вимог позивача і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ТзОВ «ФК «Фінактив» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи. Представник відповідача ТзОВ «ФК «Позика» - адвокат Спіжавка Т.Г. в судове засідання не з`явився, проте направив суду письмові заперечення, в яких посилається на безпідставність позовних вимог позивача і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач приватний нотаріус Київського нотаріального округу - Юдін М.А. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Спіжавка Т.Г. в судове засідання не з`явилися, однак надали суду заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності. Відповідач приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області - Ротар М.М., в судове засідання не з`явився, однак надала суду заяву, в якій просить суд справу розглянути в її відсутності та відмовити в задоволенні позову, в частині, що стосується її, як нотаріуса. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву в якій просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату. Вислухавши пояснення сторін наданих в судових засіданнях, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 червня 2007 року між позивачем і АКІН «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №1 1176174000 і того ж дня між ними було укладено іпотечний договір № 3809, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 7321055100:01:004:0298. 17 травня 2012 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення у справі № 2403/94/12 за позовом Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості в солідарному порядку за договором кредиту №1 1176174000 від 26 червня 2007 року, яким позовні вимоги задоволено та стягнуто 58148,27 грн. та судові витрати. 02 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» було укладено договір факторингу № 50/1 відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11176174000 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , перейшло до TOB «ФК «ФІНАКТИВ». 12 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» та?Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» було укладено договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11176174000 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , перейшло до TOB «ФК «Позика». 12 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1 за договорами іпотеки до договору факторингу № 50/1 від 02 грудня 2016 року, яким було відступлено право вимоги у тому числі за вказаним іпотечним договором. 03 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» та?Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки № 1, яким було відступлено право вимоги у тому числі за вказаним іпотечним договором. Як встановлено судом, на час укладення вказаних вище договорів існувало Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року, у справі № 2403/94/12 про стягнення заборгованості у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк». Проте, заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Укладаючи вказані правочини, відповідачі не замінюючи кредитора зобов`язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення. Утім уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Вказана правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року № 908/1490/17. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірністі дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі з правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошово вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу, відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно, договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись і різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактор додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сто регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначаєте договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правої щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредити операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У даній справі ПАТ «УкрСиббанк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу боржників TOB «ФК «ФІНАКТИВ» в обмін на грошові кошти, у свою чергу TOB «ФК «ФІНАКТИВ» уступив грошову вимогу до боржників TOB «ФК «ПОЗИКА» (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги, третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. За таких обставин, суд дійшов висновку що розмір грошової вимоги (300187,00 грн., яка зазначена як у вимогах TOB «ФК «ФІНАКТИВ» та і у вимогах TOB «ФК «ПОЗИКА») значно перевищує ціну відступлення вимоги (3302,06 грн. (т.1а.с.54)); балансова вартість майна, переданого в іпотеку, на момент переходу прав не оцінювалася. Вказані обставини згідно встановленої правової позиції висвітленої у Постанові Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2018 року № 909/968/16 є підставою для визнання договорів недійсними. Як вбачається із ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення - права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній, реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відступлення прав за іпотечним договором та основним зобов`язанням не допускається у разі видачі заставної. Після видачі заставної перехід прав іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням до іншої особи здійснюється шляхом передачі заставної у встановленому цим Законом порядку. На порушення вказаних вимог, позивача не було повідомлено (в матеріалах справи відсутні докази про отримання повідомлень) ні про договір від 12 грудня 2016 року про відступлення прав вимоги № 1 за договорами іпотеки до договору факторингу № 50/1 від 02 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» було укладено; ні про договір від 03 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАКТИВ» та?Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» про відступлення прав за договором іпотеки № 1, якими було відступлено право вимоги у тому числі за вказаним іпотечним договором. Тому суд вважає, що вказані договори не відповідають вимогам чинного законодавства. Проте, звернення позивача в суд з позовними вимогами про визнання правочинів недійсними, суд вважає неефективним способом захисту, виходячи з наступного. Відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Установивши, що позовні вимоги в частині визнання недійсними укладених договорів не спрямовані на захист права позивача, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його прав, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що 02 лютого 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» за вказаним вище іпотечним договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені продало, а [PERSON] купив вказану земельну ділянку за 33245 грн. (без повідомлення [PERSON] у встановленому законодавством порядку) 16.01.2020 року згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] , діючи від імені [PERSON] продав за 35439 грн., а [PERSON] придбав вказану земельну ділянку та став її власником. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Перехід права власності під час судового розгляду справи щодо оскарження правомірності набуття права власності не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення можливості повернення майна. Фінансова установа, чи фізична особа, проти якої може бути ухвалено судове рішення про неправомірність отримання майна діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно позивача, оскільки перехід права власності на майно під час судового розгляду порушує майнові інтереси позивача і направлений на недопущення можливості повернення майна. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Зазначений правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18. Також за положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом із тим, відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2011 року та в рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року, а також у Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14 та інших. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У договорі іпотеки іпотечний договір № 3809, від 26 червня 2007 року, укладеному між позивачем та АКІН « УкрСиббанк », сторони обумовили: - іпотекодавець та іпотекодержатель домовились про вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідними застереженнями про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому іпотечному договорі), яким визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», право вибору якого належить іпотекодержателю, а саме: - передача іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку» (пункт 5.1.). У п. 5.4. вказаного іпотечного договору зазначено, що у випадку застосування права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу іпотекодержатель реалізує вказане право з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку» і повідомлення відповідно до п. 5.2 договору. А п. 5.2 іпотечного договору передбачає надсилання іпотекодержателем рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення своїх вимог. Аналогічна позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року №464/8589/15-ц. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вручення [PERSON] такого повідомлення. Обов`язковість не тільки направлення, але і отримання такого повідомлення встановлена судовою практикою. Судом встановлено, що відсутні підтвердження того, що іпотекодержатель направив на ім`я позивача повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також відсутні докази отримання цього повідомлення адресатом. Отже, суд приходить до висновку, що за відсутності документів, необхідних для продажу від свого імені спірної земельної ділянки, такий перехід права власності здійснено з порушенням вимог чинного законодавства. Аналогічна позиція висвітлена в Постанові Верховного суду від 01 квітня 2020 року №520/13067/17. Більш того, у вимозі Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» від 27 вересня 2017 року № 3705 зазначено, що земельна ділянка на час підготовки даної вимоги належала [PERSON] , проте вказані обставини спростовуються матеріалами справи. Також суд вважає, що вказана вимога неправомірна через зазначення в ній суми вимоги в розмірі 300187,00 грн., в той час як Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року розмір заборгованості встановлено у сумі 58148, 27 грн. а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій є неправомірним. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. На пiдставi викладеного, ст.ст. 203, 215, 387, 388, 512-518, 1077, 1084 ЦК України, ст.ст. 24, 36-38 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial