Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами постановити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 26 березня 1996 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені і від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] і [PERSON] і зареєстрований Одеською товарною біржею за №13378, стверджуючи, що нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу не є можливим у зв`язку зі смертю учасника договору - [PERSON] . Ухвалою суду від 28 жовтня 2021року відкрите спрощене позовне провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Одеська товарна біржа, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним з повідомленням сторін про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача до суду не з`явилася, надала заяву в якій вимоги підтримала, справу просить розглядати у її відсутність, проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи не заперечувала. Відповідачі та треті особи про дату, час і місце слухання справи сповіщені у відповідності до вимог закону, відзив та заперечення на позов не надали. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд вивчив матеріали по справі і встановив наступне: 26 березня 1996 року [PERSON] , яка діяла від свого імені і від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , 1992 року народження, на підставі рішення Київського РВК м. Одеси №246 від 22 березня 1996 року, і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого [PERSON] «продала», а [PERSON] «купила» квартиру [ADDRESS] . Договір сторони оформили в письмовій формі і зареєстрували на Одеській товарній біржі за №13378. Зазначена квартира належала «продавцям» [PERSON] , [PERSON] у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.03.1996 року, виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 14 березня 1996 року в книзі 172 пр, реєстр №8, стр.176. Сторони виконали свої зобов`язання за договором: «покупець» отримала квартиру, документи на неї, заселилася до квартири; «продавці» отримали грошові кошти за продану квартиру, що зазначено у п.5 договору. Право власності [PERSON] на придбану за вказаним договором квартиру було зареєстровано в ОМБТІ 28.03.1996 року за №172 пр, стр.176, реєстр 8. Позивач у позові зазначив: [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Ще за життя, 17 листопада 1999 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений Сегенюк С.Б., державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №3-4295, яким все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках. У встановлений законом строк [PERSON] і [PERSON] - рідні брат та сестра звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснила, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу - 26.03.1996 році один з продавців - [PERSON] була неповнолітньою і не могла бути членом біржі, а тому договір підлягав нотаріальному посвідченню та рекомендувала звернутися до суду з позовом про визнання угоди дійсною, тому він - [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Дослідивши надані докази і наведені позивачем доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що в 1996 році сторони по справі дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, уклали договір в письмовій формі, зареєстрували на товарній біржі та виконали усі умови договору купівлі-продажу. Нотаріально договір між сторонами посвідчений не був, тому як відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню. Окрім того, надалі, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року було визначено «будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів». Разом з тим, положення ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, передбачали обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Водночас, згідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. На час розгляду справи позивач позбавлений можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину, що відкрилась після смерті родички - [PERSON] , яка померла [INFO] , актовий запис №9161 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) 13 липня 2021 року складено відповідний актовий запис №9161. ), оскільки договір купівлі-продажу квартири було оформлено в 1996 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість відсутня із-за смерті одного з учасників договору. За вказаних обставин, відповідно до положень ст. 47, ст.227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі-продажу спірного майна може бути визнаний судом дійсним.

Outcome: approved