Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що він є співвласником житлового будинку з прибудинковими спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Зазначає, що він є власником 3/4 або 75/100 частини вищезазначеного житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами на підставі договору дарування від 13.07.1991 року, реєстровий номер №с-342, відповідно до якого він набув право власності на 1/2 частини; відповідно до договору дарування від 01.06.1990 року, реєстровий номер №2-4440, відповідно до якого він набув право власності на 1/4 частини. Вказує, що після вивчення всіх документів він дізнався про те, що його незаконно було позбавлено частини вищезазначеного нерухомого майна, а саме відповідно до Розпорядження Представника Президента України від 03.07.2002 року [NUMBER] було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння, в якому зазначалося, що він є власником 53/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами [ADDRESS], у зв'язку чим його частина була зменшена з 75/100 до 53/100, однак згоду на зміну своєї частки в спільному майні не давав, не бачив жодних розрахунків, які обґрунтовують зменшення його частки у спільному майні. Крім того, зазначає, що відповідач [PERSON] набув право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами [ADDRESS] на підставі угоди від 10.12.1987 року, яка зареєстрована в нотаріальному реєстрі за №7н-20959, відповідно до умов якого між співвласниками відбувся перерозподіл спільного майна та було визначено частки кожного із співвласників. Також вказує, що 10.07.1992 року відповідачу [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння на підставі Розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №364 від 03.07.1992 року, відповідно до останній став власником 47/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами [ADDRESS]. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки він вважає, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 10.07.1992 року та розпорядження Представника Президента України від 03.07.2002 року [NUMBER] на підставі якого воно видане; свідоцтво про право власності на домоволодіння та Розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №364 від 03.07.1992 року на підставі якого воно було видане є незаконними, порушують його право власності та незаконно зменшують його частини у спільній власності, змушений був звернутись до суду з цим позовом та просить: визнати Розпорядження Представника Президента України «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок [ADDRESS]» [NUMBER] від 03.07.1992року незаконним та скасувати; визнати Розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №364 від 03.07.1992 року незаконним та скасувати; визнати недійсним Свідоцтво про право на особисту власність і на домоволодіння від 10.07.1992 року, видане на ім'я [PERSON]; визнати недійсним Свідоцтво про право на особисту власність на домоволодіння від 10.07.1992 року, видане на ім'я [PERSON]. В судовому засіданні 28.05.2015 року представник позивача з урахуванням заяви про зміну підстав позову просив визнати Розпорядження Представника Президента України «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок [ADDRESS]» [NUMBER] від 03.07.1992 року незаконним та скасувати; визнати Розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №364 від 03.07.1992 року незаконним та скасувати; визнати недійсним Свідоцтво про право на особисту власність і на домоволодіння від 10.07.1992 року, видане на ім'я [PERSON]; визнати недійсним Свідоцтво про право на особисту власність на домоволодіння від 10.07.1992 року, видане на ім'я [PERSON]. У зв'язку з вищевикладеним, позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених вище та просив його задовольнити повністю. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю та просили суд у задоволенні позову відмовити, оскільки він необґрунтований належними доказами та безпідставно заявлений. Крім того, представники відповідача зазначили, що позивач звернувся до суду з цим позовом з пропущенням строку позовної давності, оскільки посилання останнього на ту обставину, що він нібито дізнався про порушення своїх прав тільки в 2011 році, під час розгляду в суді справи про поділ спільного майна в натурі, є безпідставними, оскільки у 1992 році отримав та ознайомився із свідоцтвом про право на свою особисту власність на частину свого домоволодіння. Представник Подільської районної у м.Києві державної адміністрації у судове засідання 28.05.2015 року не з'явився, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак подав до суду свої заперечення, у яких позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим, що у договорах дарування від 13.07.1991 року, реєстровий номер №с-342, відповідно до якого позивач набув право власності на 1/2 частину спірного майна та від 01.06.1990 року, реєстровий номер №2-4440, відповідно до якого він набув право власності на 1/4 частину не було зазначено розмір цих часток. Крім того, зазначив, що вищезазначені розпорядження, на підставі яких були видані свідоцтва здійснювались на підставі рішення Виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів від 16.04.1990 року про узаконення самовільних споруд, відповідно до якого частки сторін у домоволодінні були змінені. Представник третіх осіб [PERSON], [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не підтримала та просила суд у його задоволенні відмовити повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. За частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування від 13.07.1991 року, реєстровий номер С-342 (а.с.206-207, том 1) позивачу було подаровано 1/2 частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року [NUMBER] (а.с.138, том 2) та угоди про розподіл майна, посвідченої Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року (а.с.141-142, том 2). Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року [NUMBER], жила площа будинку [ADDRESS] складала 38,7 кв.м (а.с.138, том 2). Відповідно до договору дарування від 01.06.1990 року, реєстровий номер 2-4440 позивачу було подаровано 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS], загальною площею 104,7 кв.м, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року, зареєстрованого КМБТІ 17.06.1988 року за №1/949 (а.с.208-209, том 1). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів №247 від 16.04.1990 року про узаконення самовільних споруд (а.с.157, том 2) було вирішено внести зміни у технічну документацію, а саме: узаконити у 1/4 частині будинку [ADDRESS], яка належить [PERSON] веранду, площею 10,2 кв.м; сходову клітину, площею 6,7 кв.м; жилу кімнату, площею 24,7 кв.м, 20,2 кв.м; коридор, площею 6,6 кв.м; кладову, площею 1,3 кв.м, що разом склали 69,7 кв.м. Крім того, слід зазначити, що відповідно до довідки Управління житлового господарства Подільського району м.Києва від 01.06.1992 року №55 (а.с.169, том 2) домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за позивачем [PERSON] - 3/4 частини та за відповідачем [PERSON] - 1/4. Крім того, зазначено, що оскільки співвласники здійснили покращення житлових умов, які виконком Подільської Райради узаконив, у результаті чого дольова участь співвласників у домоволодінні змінилась, у зв'язку з чим в користуванні [PERSON] знаходиться 52,64 % або 53/100 частини домоволодіння, у користуванні [PERSON] - 47,36% або 47/100 частини. Судом встановлено, що відповідно до Розпорядження Представника Президента України «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок [ADDRESS]» [NUMBER] від 03.07.1992 року (а.с.170, том 2), оскільки співвласниками були здійснені самовільні споруди, які виконком Подільської Райради узаконив, у результаті чого дольова участь співвласників у домоволодінні змінилась, КМБТІ було зроблено перерахунок їх часток, а саме: у користування [PERSON] - 53/100 частин, [PERSON] - 47/100 частин домоволодіння. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі вищезазначеного розпорядження виконкому Подільської Райради було видано свідоцтво від 10.07.1992 року [NUMBER] про право особистої власності позивача на домоволодіння у розмірі 53/100 частин (а.с.176, том 2), свідоцтво від 10.07.1992 року [NUMBER] про право особистої власності відповідача [PERSON] на домоволодіння у розмірі 47/100 частин (а.с.177, том 2). У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що перерахунок часток співвласників спірного домоволодіння, у результаті здійснення самовільних споруд, які виконком Подільської Райради узаконив, у результаті чого дольова участь співвласників у домоволодінні змінилась, було зроблено у відповідності до вимог та на підставі документів інвентаризаційної справи домоволодіння [ADDRESS]. Крім того, слід зазначити, що відповідно до п.п.5,6 ч.2 ст.119 ЦПК України підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Підстави позову не можна змішувати з нормами права, на які посилається позивач. Зазначений висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України, який зазначав, що під підставами позову, які згідно зі ст.31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви про зміну підстав позову позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що право власності на новозбудовані приміщення виникало з моменту їх введення в експлуатацію, оскільки чинне на той час законодавство України не пов'язувало виникнення права власності з реєстрацією, у зв'язку з чим введення в експлуатацію нових приміщень не приводило до зміни часток у спільній власності та вказував, що про це зазначається в самому рішенні, однак дані посилання не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджені жодним належним та допустимий у розумінні ст.57-60 ЦПК України доказом. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інших належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів у підтвердження позовних вимог позивачем не надано. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно п.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення. Відповідно до п.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач у підтвердження поважності пропуску строку позовної давності у межах якого він звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права, порушеного у зв'язку з видачею свідоцтв від 10.07.1992 року на ім'я [PERSON] та від 10.07.1992 року, виданого на ім'я [PERSON] на підставі розпоряджень, посилався на ту обставину, що він дізнався про них у 2011 році, під час розгляду судом справи про поділ спільного майна - спірного домоволодіння, в натурі, однак вони повністю спростовуються матеріалами справи, а саме: позивач у своїй заяві від 02.12.2014 року, поданій його представником (а.с.120-128, том 2) посилався на те, що він замість договору дарування від 13.07.1991 року отримав свідоцтво про право власності від 10.07.1992 року в КП КМБТІ, рішенням Подільського районного суду м.Києва від 25.11.2003 року (а.с.223-230, том 1), відповідно до якого останньому було відомо про ці обставини, будь-яких інших належних доказів представником позивача в ході судового розгляду надано не було, а тому враховуючи зазначене, суд приходить до висновку що позивач звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності, у зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed