Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в подальшому зменшивши позовні вимоги, та просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 800 доларів США. В обґрунтування поданого позову послався на те, що 07.11.2019 до нього звернулась [PERSON] з проханням позичити їй 1 000 доларів США. Він погодився позичити вказану суму відповідачу з умовою повернення йому повної суми боргу до 15.11.2019, про що відповідач власноруч написала боргову розписку. Станом на день подання позовної заяви, відповідачка не повернула взяті у борг грошові кошти. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому гроші, однак остання гроші не повертає. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Довжик Д.В. у поданому відзиві просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що впродовж декількох років позивач постачав товар у вигляді алкогольної продукції підприємству, керівником якого є відповідач. Через введення карантинних обмежень та загальнодержавного локдауну підприємство, очолюване відповідачем, не змогло розрахуватися за останню партію поставленої продукції. На момент введення карантинних обмежень загальна сума заборгованості підприємства перед позивачем за неоплаченими поставками становила 300 доларів США. В той же час, [PERSON] як фізична особа, отримала від позивача грошові кошти в сумі 700 доларів США. Однак, наприкінці лютого 2020 року в рахунок погашення даного боргу перед позивачем останньому відповідачем було передано особисте майно у вигляді спеціального обладнання, зокрема, холодильника для зберігання винних виробів, який на момент угоди було оцінено сторонами у 200 доларів США. Вважає, що оскільки даний борг було частково погашено, фактична сума боргу перед позивачем [PERSON] як фізичної особи становить 500 доларів США, яку вони визнають, як і позов в цій частині. Ухвалою від 11.12.2020 позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.12.2020 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву та розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 22.07.2021 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та майна. У судовому засіданні позивач поданий позов підтримав із зазначених у ньому підстав. Пояснив, що він звернувся до суду як фізична особа, а не як представник ТОВ «Вайн Плюс». Відповідач [PERSON] особисто отримала від нього, як фізичної особи кошти в сумі 1 000 доларів США. Наприкінці лютого 2020 року відповідачкою йому особисто було передано особисте майно - винний холодильник, який на момент угоди ними було оцінено в 200 доларів США, враховуючи, що він дійсно не розрахувався за вказане майно з відповідачкою, змінюючи позовні вимоги просив стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 800 доларів США. Представник відповідачки, зазначив, що окрім того, що наприкінці лютого 2020 в рахунок погашення боргу був переданий холодильник для зберігання винних виробів, і момент такого правочину майно було оцінене сторонами у 200 дол. США, відповідачкою сплачувалися на рахунок позивача суми грошових коштів в період з вересня 2018 по грудень 2019 на суму 308, 78 дол. США, що становить 8 6622,64 грн., за курсом НБУ. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи судом встановлено, що 08.11.2019 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачці грошові кошти в сумі 1000 доларів США, а відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 15.11.2019, про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. У відповідності до ч.2, ч.3 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. У такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 08.11.2019 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачкою розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в них закріплені. Наявність договірних відносини не заперечуються сторонами, зокрема відповідачка не заперечувала, що дійсно 08.11.2019 брала саме у [PERSON] у борг вказану у розписці суму грошей, про що написала власноручну розписку. У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідачки про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду оригінал розписки, що свідчать про отримання 08.11.2019 відповідачкою грошових коштів. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідачка свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконала, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно розписки від 08.11.2019, сторони встановили строк дії позики - до 15.11.2019. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст. ст. 76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає не доведеними належним чином доводи відповідачки, про те, що сплачені нею на рахунок позивача грошові коши 26.09.2018, 30.01.2019, 04.12.2019 в сумі 308,78 доларів США, були здійснені на виконання боргових зобов`язань за розпискою від 08.11.2019. Згідно розрахунку позивача наведеного у позовній заяві, сума боргу за розпискою від 08.11.2019 становить 28 369.00 грн. (1000 дол. США, що за курсом НБУ станом на день подання позову). У судовому засіданні позивач змінив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки 800 дол. США, що на день ухвалення судом рішення, становить 21 792 грн. 40 коп. за курсом НБУ. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, враховуючи те, що відповідачкою не виконані умови щодо повернення грошових коштів згідно розписки від 08.11.2019 в строки, передбачені договором (розпискою), суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі по 840 грн. 80 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача слід стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved