Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] (як з'ясовано в судовому засіданні після реєстрації шлюбу [PERSON]), просив суд визнати договір купівлі-продажу від 01.03.2000, посвідчений держаним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Ковток А.І., зареєстрований в реєстрі за №1-846, в частині визначення [PERSON], [INFO], покупцем 14/15 частини квартири недійсним; визнати дійсним покупцем за договором купівлі-продажу від 01.03.2000, посвідчений держаним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. 01.03.2000, зареєстрований в реєстрі за №1-846, 14/15 частини квартири [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 14/15 частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 березня 2000 року він за власні кошти, виручені від продажу своєї квартири, придбав квартиру [ADDRESS]. Право власності на 14/15 спірної квартири позивач оформив на свою неповнолітню доньку - відповідача по справі, шляхом зазначення останньої в договорі купівлі-продажу від 01.03.2000 у якості покупця 14/15 частини квартири. Даний договір був посвідчений держаним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. 01.03.2000, зареєстрований в реєстрі за №1-846. Формально, за вказаним договором [PERSON], [PERSON] продали, а позивач та відповідач купили квартиру № 53, що знаходиться в [ADDRESS], в таких долях: [PERSON] - 1/15 частину, [PERSON] - 14/15 частин. Відповідно до п.3 вказаного договору, продаж квартири вчинено за 7346,83 грн, які були передані продавцям одразу після підписання договору. Однак, на момент вчинення оспорюваного договору відповідачка була неповнолітньою, перебувала на повному утриманні і забезпеченні батька. Тому, жодних платежів за спірну квартиру не здійснювала, а власником 14/15 частини квартири є лише формально. При вчиненні оспорюваного правочину на умовах оформлення майже всієї квартири на дочку, позивач керувався усною домовленістю, досягнутою між ним, [PERSON] та його колишньою дружиною - матір'ю відповідача, [PERSON], з якою на момент вчинення вищевказаного договору позивач перебував у шлюбі. Так, оскільки сімейне життя у подружжя останнім часом не складалося, і в родинних бесідах неодноразово йшлося про розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON], з метою уникнення розподілу майна та забезпечення у майбутньому (після смерті батьків) дітей житловою площею, матір відповідача спільно з відповідачем вмовили позивача на оформлення майже всієї квартири на відповідача. При цьому між сторонами було домовлено, що квартира придбавається для проживання в ній, володіння нею лише [PERSON] і лише після його смерті, відповідачка зможе здійснювати право власності на 14/15 квартири в повному обсязі. Зазначив, що з огляду на його вік на момент вчинення договору (61 рік), наявність в нього хвороб, що виникли внаслідок участі в ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, та погане самопочуття, його вчинок є цілком зрозумілим та логічним. Весь цей час позивач самостійно користувався і володів придбаною за оспорюваним договором квартирою, самостійно ніс всі витрати на утримання та обслуговування квартири. Однак, на початку 2014 року, не дочекавшись смерті батька, відповідачка зазначила останньому, щоб він звільняв квартиру, бо вона, як власник 14/15 частини квартири, має намір її продати. Лише після цього позивач зрозумів, що дочка його обманула, адже всупереч досягнутих домовленостей, виганяє його з квартири. Вважає, що відповідачка не виконувала умов договору щодо сплати грошових коштів за придбану частину квартири. Вартість всієї квартири була сплачена позивачем. А тому, вважає, що саме він є реальним покупцем всієї квартири, а не лише 1/15 її частини. Наведене є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 01.03.2000 квартири [ADDRESS] в частині визначення відповідачки покупцем 14/15 частини квартири недійсним, оскільки договір в частині, що стосується особи покупця 14/15 частини квартири, є удаваним, та визнання дійсним покупцем 14/15 частини квартири позивача, для якого та за кошти якого була придбана квартира, визнання за позивачем права власності на 14/15 квартири. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, надавши вищевикладені пояснення. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала письмові заперечення, згідно яких вважає доводи позивача, викладені в позовній заяві такими, що не відповідають дійсності та жодним доказом не підтверджуються. Оскільки, на момент купівлі оспорюваної квартири [PERSON] виповнилось 17 років. Її мати, [PERSON], з метою забезпечення своєї дочки окремим житлом надала кошти на купівлю квартири [ADDRESS]. Однак, у зв'язку з тим, що для оплати повної вартості цієї квартири на той час у [PERSON] не вистачало певної суми грошей, вона звернулась до батька із проханням надати їй невистачаючу суму. [PERSON] погодився надати своїй дочці ці кошти за умови, що 1/15 квартири буде оформлена на його ім'я. В результаті чого і був укладений договір купівлі-продажу в таких долях: [PERSON] - має 1/15 частину, а [PERSON] 0.0. - має 14/15 частини квартири. Зазначила, що після свого одруження змушена була переїхати на тимчасове місце проживання до м. Херсона. При цьому маючи гарні відносини зі своїм батьком вона довірила йому наглядати за цією квартирою. Відповідачка ніколи не перешкоджала своєму батькові у користуванні цією квартирою, а також не мала та не має намір продавати її. Твердження позивача про те, що нібито у 2014 році відповідачка заявила, що вона має наміри продати цю квартиру не відповідають дійсності. Для продажу квартири їй необхідна буде згода батька, як співвласника цього майна. Зазначила, що будь-яких спорів стосовно виділу в натурі, або визнання частки батька нікчемною та визнання за собою права власності на всю квартиру з моменту оформлення договору купівлі-продажу та по сьогоднішній день не має. Окрім того, вважає, що правових підстав для задоволення позову по цій справі не має у зв'язку з тим, що обманутою може бути тільки сторона угоди, яка направляє свою волю на вчинення такої угоди, а інша сторона, з певним наміром, спотворює інформацію, щодо обставин, які мають суттєве значення при укладанні такої угоди. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає необхідним в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 березня 2000 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Ковток А.І., на підставі якого [PERSON] належить 1/15 частина, а [PERSON] належить 14/15 частини квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] є рідним батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19.01.1983 Припятським держвідділом ЗАГС Київської області, актовий запис № 45. Дійсно, позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. [PERSON] змінила прізвище [PERSON] у зв'язку з реєстрацією шлюбу, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане 27.10.2014 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області. Згідно довідки Центрального обслуговування споживачів №1 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» №3347 від 16.12.2014 у квартирі за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Власником особового рахунку цієї житлової площі значиться [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] несе витрати по сплаті комунальних послуг за квартиру [ADDRESS], у підтвердження чого надала квитанції. Представником відповідача також були надані квитанції про сплату відповідачем грошових коштів за комунальні послуги у спірній квартирі. Також в матеріалах справи містяться договори оренди квартири, а саме: договір оренди квартири у приватної особи №МДВ-ЛБ/ від 18.02.2007, укладений між [PERSON] та [PERSON] строком на 11 місяців; договір оренди квартири у приватної особи №МДВ-ЛБ/ від 18.02.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] строком на 11 місяців; договір оренди квартири у приватної особи №МДВ-ЛБ/ від 02.04.2013, укладений між [PERSON] та [PERSON] строком на 11 місяців; договір оренди квартири від 25.04.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] строком до 24 жовтня 2014 року. При цьому матеріали справи містять договір оренди приміщення (квартири) від 25.08.2014, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] строком на 6 місяців зі сплатою місячного платежу у розмірі 3800 грн. Відповідно до ст.4 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення правовідносин сторін, цивільні права і обов'язки виникають з угод які не суперечать закону. Згідно ст.224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Підставою визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині визначення покупцем [PERSON] позивач зазначає укладення договору внаслідок омани. Частиною 1 ст.48 ЦК Української РСР передбачено, що недійсною угодою є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст.57 ЦК Української РСР, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Згідно пунктів 11, 12 постанови Пленуму Верховного Сулу України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» було надано роз'яснення щодо застосування ст.57 ЦК Української РСР, відповідно до якого при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК Української РСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Таким чином, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог позивача та їх недоведеність. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed