Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що йому на праві власності належить житлові будинки літ. «Г-2» загальною площею 325,0 кв.м., житловою площею 162,3 кв.м., літ. «Б-1» загальною плещею 74,4 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Інші співвласники вищезазначеного домоволодіння відсутні. В цьому домоволодінні також зареєстровані члени його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, в цьому домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON] , який в домоволодіння не вселявся, жодного дня в ньому не проживав і не проживає, особистих його речей в домоволодінні не має, участі в сплаті комунальних платежів не приймає, кореспонденція на його ім`я за цією адресою не надходить. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї йому не чинили. Позивач вважає, що існування реєстрації відповідача в домоволодінні обмежує його права власника. Позивач утримує домоволодіння та вимушений сплачувати комунальні та інші за зареєстровану особу, яка жодного дня не проживала в домоволодінні. За вказаних обставин, вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням [ADDRESS] , у зв`язку з чим він як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено судовий розгляд. Позивач просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позов не надав. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житлові будинки літ. «Г-2» загальною площею 325,0 кв.м., житловою площею 162,3 кв.м., літ. «Б-1» загальною площею 74,4 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ., відповідно до свідоцтва про право власності на житло реєстраційний № [NUMBER] від 01.04.2014 року. Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.08.2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.01.2020 року, за адресою: [ADDRESS] також зареєстрований [PERSON] , [INFO] . За повідомленням Харківського районного управління поліції №1 ГУНП В Харківській області від 17.08.2021 згідно до обліків Інформаційного порталу Національної поліції жодних заяв, повідомлень або скарг від [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] щодо перешкод в користуванні зазначеним житловим приміщенням, до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області не находило. Згідно листа Харківської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» від 28.08.2021 №21-06/268 поштові відправлення на адресу [PERSON] не надходили. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За таких обставин, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення. На підставі викладеного і

Outcome: approved