Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04.06.2009 року. З 18.02.2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комсомольського районного суду від 20.12.2012 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. Крім того вказав, що відповідач разом з їх сином значиться, зареєстрованими у його квартирі, але не проживають тривалий час, речі в квартирі їх відсутні. Він неодноразово звертався до [PERSON] з проханням здійснити самостійно зняття з реєстраційного обліку, на що остання відмовилась. Оскільки він несе за них сплату комунальних послуг, здійснює самостійно догляд за квартирою, а відповідачі мають інше житло у якому проживають, просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.02.2019 року було прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. Відзив від відповідачів до суду не надійшов. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Клименко В.В., від 04.06.2009 року зареєстрованого в реєстрі за №70 належить квартира [ADDRESS] , що також підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 22969556 від 10.06.2009 року , реєстрауійний номер 6709198,номер запису 42565 в книзі 200. Відповідно до Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 20.12.2012 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.02.2006 року, який розірвано вказаним рішенням суду. У шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з матірю [PERSON] . Відповідно до довідки від 09.11.2017 року за №2132 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими значиться але не проживають відповідачі по справі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , що також підтверджується актом складеним від 03.11.2017 року , відповідно до якого сусіди підтвердили той факт, що [PERSON] та її неповнолітній син зареєстровані за вказаною адресоюале не проживають. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм Глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, а також положень статті 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неповнолітні відповідачі не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній син позивача [PERSON] ,[INFO]., набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Крім того, відповідно до висновку третьої особи: орган опіки та піклування від 12.10.2018 року вбачається недоцільним визнання малолітнього - [PERSON] , [INFO]., таким, що втратив право користування житлом, оскільки це тягне за собою позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дітей, суперечить їх інтересам. Також у даному висновку встановлено, що після офіційного розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , остання разом з неповнолітнім сином ще продовжували проживати разом з батьком дитини та між ними зберігалися ще деякий час родинні стосунки, незважаючи на постійні конфлікти між чоловіком та дружиною. [PERSON] в своїй заяві зазначала « що в 2017 році вона та її син змушені були переїхати з квартири чоловіка [PERSON] , у зв`язку з психологічним, економічним, фізичним насиллям та неприпустимою поведінкою батька до дитини». На сьогоднішній день вони проживають в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , де згідно з актом обстеження умов проживання встановлено, що для дитини створені належні умови. Орган опіки та піклування Суворовської районної у м. Херсоні ради вважають, що бажання батька реалізувати своє право власності на квартиру, знявши неповнолітнього сина з реєстрації місця проживання, може призвести до порушення існуючих житлових майнових прав дитини, що є неприпустимим. Тобто з викладеного вище вбачається, що відповідачі іншого житла, ніж спірна квартира, не мають. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову та вважає за можливе відмовити у задоволені позову. На підставі викладеного, ст. ст.16, 29, 316, 317, 319, 321,405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р.,

Outcome: dismissed