Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 23 січня 2011 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, що складається з 2/3 частини квартири № 45 в будинку № 13 по бул. Слави в м. Дніпропетровську, 2/3 нежитлового приміщення № 3, 4 у будинку 10 по вул. Ширшова у м. Дніпропетровську, 1/3 земельної ділянки № 265, площею 0,08 га, що розташована на території садового товариства «Колективний садівник», 2/3 автомобілю DAEOO LANOS D4LM500R. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на обовязкову частину в порядку спадкування за законом на 1/6 частину зазначеної квартири, 1/6 частину нежитлового приміщення, 1/12 частину земельної ділянки та 1/6 частину автомобілю. Позивач прийняв спадщину фактично, оскільки проживав на час смерті зі спадкодавцем, та після її смерті вступив у володіння майном шляхом його утримання. Окрім того 07 вересня 2009 року матір склала заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно вона заповіла йому. 07 лютого 2015 року позивач звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки померла матір, отримавши право на спадщину після смерті свого чоловіка не звернулась за реєстрацією цього майна до відповідних органів державної реєстрації. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири № 45 у будинку № 13 по бул. Слави у м. Дніпропетровську, 1/2 частину нежитлового приміщення № 3,4 у будинку 10 по вул. Ширшова у м. Дніпропетровську, 1/4 частину земельної ділянки № 265, площею 0,08 га, яка розташована на території садового товариства «Колективний Садівник», 1/2 частину автомобілю DAEOO LANOS D4LM500R, державний номер [NUMBER]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, судові витрати просив покласти на нього. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 07 травня 2009 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось /а.с.21/. 23 січня 2011 року [PERSON] померла /а.с.10/, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з 2/3 частини квартири 12 у будинку 13 по бул. Слави у м. Дніпропетровську, 2/3 нежитлового приміщення № 3, 4 у будинку 10 по вул. Ширшова у м. Дніпропетровську, 1/3 земельної ділянки № 265, площею 0,08 га, що розташована на території садового товариства «Колективний садівник», 2/3 автомобілю DAEOO LANOS D4LM500R. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року визнано за [PERSON] право власності на обовязкову частину в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на 1/6 частину зазначеної квартири, 1/6 частину нежитлового приміщення, 1/12 частину земельної ділянки та 1/6 частину автомобілю /а.с.19-20/. 07 лютого 2015 року позивач звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті його матері [PERSON] Постановою державного нотаріуса від 07 лютого 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки померла [PERSON] не зареєструвала вищезазначене майно у відповідних органах державної реєстрації /а.с.9/. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] відповідно до заповіту від 07 травня 2009 року, але в звязку з тим, що остання не зареєструвала вищезазначене майно у відповідних органах державної реєстрації, позивач позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину на в нотаріальній конторі, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved