Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому просить визначити йому додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що помер [INFO] . Позов мотивовано тим, що строк для прийняття спадщини позивачем пропущений з поважних причин, оскільки після смерті брата позивач мав намір звернутись до нотаріуса, проте у зв`язку з хворобою звернулась до нотаріуса лише 06.12.2014р. [PERSON] надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить суд справу розглядати за її відсутності. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Друга ДДНК явку свого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.41). 06 грудня 2014 року позивача звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (з.а.с. 36). 09 грудня 2014 року державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. відмовив [PERSON] у прийнятті заяви про прийняття спадщини у зв`язку з пропуском нею шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (з.а.с.41, а.с.42). Як вбачається з виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 97, позивач після смерті брата знаходилась на стаціонарному лікуванні після перенесеного ішемічного інсульту з подальшим наглядом лікаря та проходженням відповідних досліджень (а.с71-74). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Враховуючи фактичні обставини справи, проаналізувавши доводи позивача з приводу поважності пропуску строку для прийняття спадщини та надані докази для підтвердження вказаних обставин, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку, передбаченого на звернення із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим вважає за необхідне позов задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №\~4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved