Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки. Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача, вказував на те, що відповідач неналежним чином виконує свої зобовязання позичальника за кредитним договором, у якому позивач виступає кредитором, в наслідок чого за такими зобовязаннями утворилась заборгованість. Належне виконання вказаних зобовязань забезпечено іпотекою: в іпотеку банку відповідачем було передано приналежну йому квартиру за адресою: [ADDRESS]. З викладеного, та посилаючись на норми законодавства представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги та звернути стягнення заборгованості, що випливає з долучених до позовної заяви розрахунків, та яка станом на 12.11.2014 року складає 1535240,82 грн., на вказаний предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру. Відповідач заперечував проти позову та зауважував про те, що з приводу його заборгованості перед банком нотаріусом вже було видано виконавчий напис, а тому на його думку задоволення позову є неможливим через неможливість подвійного стягнення однієї заборгованості, через мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено валютне зобовязання, оскільки така квартира відповідає всім умовам такого мораторію, а також через необґрунтованість важливих обставин позову розміру заборгованості за кредитом, вартості предмету іпотеки а також їх співвідношення, та таким чином просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судове засідання 19.07.2016 року представник позивача не зявився, просив суд розглядати справу за його відсутності, наведені раніше доводи та вимоги підтримав. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з вказаних підстав, окремо наголошував на тому, що вартість предмета іпотеки, на його думку, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, та таким чином просив суд відмовити у задоволенні позову. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивачі визначають предмет та підстави позову. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне. 08.12.2011 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 11353174000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 52000 дол. США на строк до 25.09.2029 року. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, та внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами, про що свідчить виписка з вказаного договору купівлі-продажу, актом прийому-передачі документації до такого договору, копії яких долучені до матеріалів справи. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відповідно до вищевказаного Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору та договору іпотеки. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у звязку з чим, станом на 12.11.2014 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 1535240,82 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 49992,61євро, що за наданим суду розрахункам еквівалентно до 978222,04 грн., відсотки за кредитом 28466,77 євро, що еквівалентно 557018,77грн. Вказана обставина підтверджується довідкою про заборгованість, що видана ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 37), а також наданим до суду розрахунком заборгованості (а.с. 97). Вказані документи засвідчені належним чином підписом посадової особи та відбитком печатки юридичної особи, а тому суд зазначає про те, що самі усні посилання відповідача на неналежність, невідповідність та недостовірність розрахунку заявленої позивачем заборгованості є неналежними, оскільки не підтверджені належними доказами, та такими що не спростовують відповідної обставини. При цьому суд зазначає про те, що відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту № 11353174000 від 29.05.2008 року іпотекодавець [PERSON], 29.05.2008 року передав кредитору у іпотеку квартиру №131, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59-Е, загальною площею 52,8 кв.м., що належить іпотекодателю на праві приватної власності. Вказаний договір іпотеки, у день його укладення, було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим номером, 2548. Умовами вказаного договору іпотеки, предметом іпотеки було забезпечено належне виконання позичальником його грошових зобовязань у повному обсязі. Вартість предмета іпотек (п.1.2 договору ) за погодженням сторін біло визначено на рівнів 469156,00 грн. У звязку з порушенням позичальником його зобовязань, іпотеко-держатель 13.10.2014 року направив на адресу іпотекодавця лист-вимогу, де вимагав від [PERSON] погашення простроченої заборгованості у вищевказаному розмірі, та попереджав про наслідки невиконання такої вимоги у вигляді звернення кредитора до судових органів за захистом свого порушеного права та про звернення стягнення наведеної заборгованості на предмет іпотеки. Як вбачається з обставин справи, [PERSON] таку вимогу не виконав. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до п.39 Постанови пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року, суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. При цьому суд, у звязку з наданими відповідачем запереченнями щодо неможливості подвійного стягнення заборгованості та щодо дії мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно, додатково зауважує, про те, видача нотаріусом виконавчого напису про стягнення заборгованості є відмінним способом захисту цивільного права кредитора від звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено відповідне грошове забезпечення, за рішенням суду, а отже відповідний виконавчий напис не перешкоджає вирішенню судом питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо думки відповідача про унеможливлення судового рішення про задоволення позову через дію зазначеного мораторію, то суд вказує, що відповідно до правової позиції, яка Висловлена Верховним судом України в постанові від 01.07.2015 року № 6-781цс15 мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільнення від його виконання. Відтак, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником його зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати. Таким чином Закон України «Про мораторій» не є правовою підставою для відмови ПАТ «Дельта-Банк» в позові. Додатково суд зауважує і про те, що заперечення відповідача з приводу необґрунтованості позову неналежності розрахунку заборгованості та незясованості вартості предмету іпотеки, їх спів розмірності, то суд зазначає про те, що вирішуючи питання про вартість предмета іпотеки суди мають виходити з того, що ціна предмету іпотеки встановлюється у самому договорі (як було зазначено у п. 1.2 договору Іпотеки за погодженням сторін було визначено на рівнів 469156,00 грн.). При цьому якщо в ході розгляду справи сторони із такою оцінкою не погоджуються, то в суду немає підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, вона зобовязана за змістом ч.3 ст. 10 ЦПК довести інший розмір, зокрема подати клопотання про призначення у справі судової експертизи. Натомість відповідач у своїх запереченнях виходив з того, що доведення перед судом вартості іпотечного майна є обовязком позивача, та не надав жодних доказів щодо іншої вартості спірної квартири від тієї, що вказана у договорі. Разом з тим суд вказує на наступні обставини, що місце проживання позивача зареєстровано у вказаній квартирі, №131, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 59-Е, загальною площею 52,8 кв.м., (а.с. 65). Крім такої квартири, за імя [PERSON] зареєстровано 1/4 квартири за адресою: Автономна [ADDRESS], загальною площею 52/5 кв.м. та 1/2 частина будинку за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул. Нова, загальною площею 83,9 кв м. (за відомостями Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №46445285 від 28.10.2015 року), однак відповідач заперечує факт приналежності йому будь-якого нерузомого майна окрім спірної квартири та казує на те, що відомості зазначеної довідки містять інформацію про права власності інших осіб. які мають аналогічні прізвище, ім'я та по-батькові, та натомість з наданих суду доказів однозначно визначити дійсний обсяг приналежного позвачу нерухомого майна вбачається немоджливим, а отже суд, вирішуючи справу по суті виходить з необгрунтованості наявності у відповідача іншого нерухомого майна, окрім спірної квартири. З викладеного, зважаючи на висновок суду про необхідність задоволення позову та звернення стягнення заборгованості відповідача перед позивачем на приналежну відповідачу житлову квартиру, суд доходить висновку про необхідність встановлення відстрочки виконання цього рішення після набрання ним законної сили, - до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація судових витрат в розмірі 3654,00 грн. Виходячи з викладеного та

Outcome: approved