Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати заподіяння Міністерством охорони здоров`я України (Відповідач-1) шкоди його здоров'ю в результаті організованої останнім замісної підтримувальної терапії із застосуванням метадону та стягнути з Державної казначейської служби України (Відповідач - 2) за рахунок коштів Державного бюджету України у відшкодування шкоди, заподіяної Відповідачем-1 його здоров'ю та моральної шкоди на його користь 30000 грн.. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що з 14 років вживав наркотики. У 2011 р. йому було запропоновано замісну підтримувальну терапію із застосуванням метадону, що запроваджена Відповідачем-1, внаслідок якої він став залежним від даного препарату. Внаслідок такої терапії у нього погіршився стан фізичного та психічного здоров'я, самопочуття і настрою, він був позбавлений можливості працевлаштування, погіршилися стосунки з рідними. Лише завдяки припиненню замісної підтримувальної терапії із застосуванням метадону його реабілітація стала проходити успішно, стан здоров'я відновився. Також позивач зазначає, що окрім шкоди його здоров'ю в результаті такої терапії йому заподіяно моральної шкоди, що полягає в образі його особистої гідності, оскільки замісна терапія не виправдала його сподівань на одужання, як він сподівався, а лише підтримувала і підсилювала його наркозалежність, що в свою чергу призвело до втрати надії на одужання і віри в медицину, марної втрати декількох років його життя, протягом яких він приймав метадон замість повноцінного лікування та реабілітації в умовах повного припинення прийому наркотиків. Зазначає, що застосування до нього метадону є порушенням ст.ст. 3, 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та слід розцінювати як тортури, нелюдське та принижуюче гідність ставлення і поводження, порушення права на повагу до приватного і сімейного життя. У судове засідання позивач не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, свої вимоги підтримали. Представник Відповідача-1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні,посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Представник Відповідача - 2, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, заслухавши думку представника Відповідача - 1, прийшов до наступного висновку. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що застосування до нього замісної підтримувальної терапії із застосуванням метадону, запровадженої Відповідачем-1, в жодний спосіб не сприяла його одужанню, а призвела лише до його залежності від даного препарату, погіршенню стану здоров'я, моральних страждань, що на його думку є підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 ЦК України позивачу необхідно довести такі факти: а) незаконність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди, під котрою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). Тобто про реальна шкода та упущена вигода. в) причинний зв'язок між незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Лише за наявності всіх вказаних умов наступає відповідальність за ст. 1173 ЦК України. Відсутність будь-якої із цих умов є підставою для звільнення органу державної влади від відповідальності. З доводів позовної заяви вбачається, що позивач з 14 років вживав наркотики. З 21.12.2011 р. по 08.05.2014 р. перебував на програмі замісної підтримувальної терапії із застосуванням метадону при Севастопольській міській психіатричній лікарні з діагнозом синдрому залежності від опіоїдів. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 3, 5 Основ законодавства України про охорону здоров'я, визначено, що охорона здоров'я - система заходів, які здійснюються органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, закладами охорони здоров'я, медичними та фармацевтичними працівниками і громадянами з метою збереження та відновлення фізіологічних і психологічних функцій, оптимальної працездатності та соціальної активності людини при максимальній біологічно можливій індивідуальній тривалості її життя. При цьому, державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов'язані забезпечити пріоритетність охорони здоров'я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров'ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, інвалідам та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров'я в їх діяльності, а також виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством про охорону здоров'я. Статтями 8, 12 Основ законодавства України про охорону здоров'я встановлено, що держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров'я і забезпечує його захист. Охорона здоров'я - один з пріоритетних напрямів державної діяльності. Держава формує політику охорони здоров'я в Україні та забезпечує її реалізацію. Відповідно до ст.. 15 Основ законодавства України про охорону здоров'я МОЗ є спеціально уповноваженим центральним органом державної виконавчої влади в галузі охорони здоров'я, компетенція якого визначається положенням. Міністерство охорони здоров'я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, та діє відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Кабінетом міністрів України від 25.03.2015 року № 267 (далі - Положення). Згідно Положення МОЗ України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я, санітарного та епідемічного благополуччя населення, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів і виробів медичного призначення. МОЗ у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та цим Положенням. У межах своїх повноважень МОЗ організовує виконання актів законодавства і здійснює систематичний контроль за їх реалізацією. МОЗ узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції з його удосконалення та в установленому порядку вносить їх на розгляд Кабінету Міністрів України. Згідно підпунктів 5, 6 пункту 4 Положення, МОЗ України визначає перспективи та пріоритетні напрями розвитку сфер охорони здоров'я, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, санітарного та епідемічного благополуччя населення. Здійснює нормативно-правове регулювання у сферах охорони здоров'я, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, санітарного та епідемічного благополуччя населення. Відповідно до абзацу 2 підпункту 8 пункту 4 Положення, МОЗ України готує пропозиції стосовно визначення пріоритетних напрямів розвитку охорони здоров'я, розробляє та організовує виконання державних комплексних та цільових програм охорони здоров'я. Наказами МОЗ України від 27.03.2012 № 200 «Про затвердження порядку проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю» (далі - Наказ МОЗ України № 200) та від 10.11.2008 № 645 «Про затвердження методичних рекомендацій «Замісна підтримувальна терапія в лікуванні із синдромом залежності від опіоїдів», затверджено порядок проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю, та запроваджено методичні рекомендації «Замісна підтримувальна терапія в лікуванні із синдромом залежності від опіоїдів» в підпорядкованих лікувально-профілактичних закладах. Вищевказані нормативні акти є чинними, а їх виконання є обов'язковим для відповідних закладів охорони здоров'я та громадян. Так, згідно Порядку проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю після отримання первинної консультації пацієнт проходить огляд у лікаря клініки реабілітації та підтримки (КРП) із метою діагностики синдрому залежності від опіоїдів в активній фазі: лікар збирає необхідну анамнестичну інформацію, проводить огляд, застосовує, за потреби, додаткові методи, як-то опитування родичів та близьких або уриноконтроль на наявність опіатів. У невизначених та суперечливих випадках лікар також може запропонувати пройти огляд в умовах стаціонару. За наявності показань і відсутності протипоказань до ЗПТ пацієнт ще раз усно докладно інформується про особливості ЗПТ, її правила, права та обов'язки пацієнтів і персоналу, процедури перебування в програмі і виписки з неї. З пацієнтом обговорюється й попередньо узгоджується план лікування, що може передбачати будь-який вид замісної терапії - детоксикацію або підтримку. Замісна терапія опіатними агоністами показана всім особам, які мають діагноз синдрому залежності від опіоїдів, та відповідно до критеріїв МКБ-10 (залежність у поєднанні з вживанням зі шкідливими наслідками), здатні дати інформовану згоду та не мають протипоказань. Пунктом 5 вказаного Порядку передбачено обов'язкове заповнення хворим форми первинної облікової документації N 129-1/о «Інформована згода на участь у замісній підтримувальній терапії із застосуванням препарату______________». Отже, вказаним Порядком визначено, що пацієнт самостійно, без будь-якого примусу, на основі встановленого діагнозу та наданої інформації стосовно дії препаратів ЗПТ, приймає рішення щодо вступу до програми. Як вбачається з доводів позовної заяви Позивач самостійно дав згоду для участі в програмі ЗПТ у лікувально-профілактичному закладі «Севастопольська міська психіатрична лікарня», яка є окремою юридичною особою, та несе самостійну відповідальність за своїми зобов'язаннями, що виключає протиправність дій Відповідача-1 безпосередньо щодо прав та законних інтересів Позивача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України правомірності своїх вимог до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяною здоров'ю та моральної шкоди, і тому підстави для задоволення позовних вимог з наданих позивачем суду доказів не вбачається. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed