Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що 01 жовтня 2004 року він та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 01 жовтня 2004 року за реєстровим № 2667 та зареєстрований 01 жовтня 2004 року у державному реєстрі правочинів за № 149207. Відповідно до даного договору він продав, а [PERSON], купив земельну ділянку номер 29 (двадцять дев'ять) площею 0.0606 га, яка знаходиться в м. Чернівці, по вулиці Козятинська на території садового товариства «Монтажник»,. Додає, що вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за взаємною згодою розірвали, що підтверджується договором про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та витягом з Державного реєстру правочинів. Стверджує, що 10.04.2017 року звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] із заявою з питання посвідчення договору дарування земельної ділянки № 29 (двадцять дев'ять), яка знаходиться по вулиці Козятинській на території садового товариства «Монтажник» в м. Чернівці, проте нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що посвідчення договору дарування, неможливе, оскільки у поданих документах відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку, реєстрація права власності на зазначений об'єкт нерухомого майна не була проведена згідно чинного законодавства, яке діяло на момент виникнення цього права, тому вчинення такої нотаріальної дії суперечить діючому законодавству України. У зв'язку з тим, що укладений між ним та [PERSON] договір про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 січня 2007 року належним чином не зареєстрований, він не може укласти договір дарування даної земельної ділянки . На підставі вищевикладеного, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку 29 (двадцять дев'ять) площею 0.0606 га, яка знаходиться в м. Чернівці по вулиці Козятинській на території садового товариства «Монтажник». В судове засідання представник позивача не з»явився, надіславши заяву про розгляд справи без його участі. Вказує, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча судом повідомлявся про час та місце розгляду справи,а саме шляхом розміщенням оголошення про виклик до суду в регіональній газеті. Представник третьої особи також не з»явився у судове засідання , надав заяву про розгляду справи без його участі. Суд вважає, за можливе розглянути справу в відсутності сторін, оскільки у справі наявні достатні матеріали про їх права та взаємовідносини. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Враховуючи те, що в судове засідання не зявились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.197 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного: За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується\~ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2\~ст.14 Конституції України\~це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підстави набуття права на землю передбачені\~ст.116 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч.1\~ст.116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 2\~ст. 373 ЦК України\~право власності на землю ( земельну ділянку) набувається\~і здійснюється відповідно до закону. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст.\~78,\~81\~і\~116\~цього\~Кодексу. Згідно зі\~ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 ЗК України\~передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Судом встановлено, що 29.12.2003 року [PERSON] було видано державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серії ЧВ№ 852112. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 01 жовтня 2004 року за реєстровим № 2667 та зареєстрований 01 жовтня 2004 року у державному реєстрі правочинів за № 149207. Відповідно до даного договору [PERSON] продав, а [PERSON], купив земельну ділянку номер 29 (двадцять дев'ять) площею 0.0606 га, яка знаходиться в м. Чернівці, по вулиці Козятинській на території садового товариства «Монтажник». На підставі даного договору [PERSON] було видано 10.01.2005 року державний акт про право власності на спірну земельну ділянку. Вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за взаємною згодою 31.01.2007 року сторони розірвали, що підтверджується договором про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та витягом з Державного реєстру правочинів. Згідно пункту 2\~статті 158 Земельного кодексу України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Аналіз\~статті 140 ЗК України 2001 року\~дає підстави для висновку про те, що зазначена норма підлягає застосуванню тільки до тих правовідносин, коли право власності на земельну ділянку набуто особою правомірно\~із передбачених законом підстав та у передбаченому законом порядку. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов»язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обовязковою юридичною підставою для подальшого оформлення на неї відповідних прав. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позивач набув право власності на вказану земельну ділянку в порядку, визначеному законом, однак не зареєстрував його, в результаті чого не будо видано державний акт про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, що підтвердилось дослідженими у судовому засіданні матеріами по вчинення нотаріальних дій відносно спірної землі. Також,\~ст. 126 ЗК України\~передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи те, що визнання права власності за позивачем не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved