Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з ТОВ «Трансмоторс» на свою користь суму в розмірі 35990 грн. В обґрунтування позову вказував, що 14.06.2018 між ним, як споживачем, та ТОВ «Трансмоторс» укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0165, за яким сторони зобов'язалися у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобілю марки Geely, модель Emgrand 7, рік випуску 2014, на умовах попереднього договору. Попереднім договором вони обумовили строк укладення основного договору - 20.06.2018, за умови повного виконання позивачем п. 2.1 попереднього договору. На виконання вказаних умов договору він перерахував суму 35990 грн. на рахунок ТОВ «ТРАНСМОТОРС», в якості авансу та розраховував на укладення основного договору 20.06.2018. Однак відповідач свої зобов'язання за попереднім договором не виконав, обумовлений автомобіль для продажу йому не придбав, до цього часу основний договір не уклав, у зв'язку з чим позивач вважав попередній договір таким, що припинився, а тому підстави за якими передавалися кошти в сумі 35990 грн. відпали. Вказував, що кошти в сумі 35990 грн. є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави (є безпідставно набутим майном), а тому мають бути повернені йому. Позивач в судове засідання не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, згоди на розгляд справи в заочному порядку не надав (а.с. 18, 20). Відповідач - ТОВ «Трансмоторс» про час та місце розгляду справи повідомлялося у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем знаходження (а.с. 13-16), але участь представника в судовому засіданні повторно не забезпечив, про причини неявки не повідомив, відзиву та заяв з процесуальних витань не надав (а.с. 17, 21). У зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам дослідженим в судовому засіданні, на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатності доказів в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.06.2018 між [PERSON] та ТОВ «Трансмоторс», укладено попередній договір за умовами якого сторони зобов'язалися у встановлений строк укласти основний договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах визначених у попередньому договорі (а.с. 4-6). Оскільки ТОВ «Трансмоторс», є юридичною особою, яка здійснює професійну діяльність з посередництва у торгівлі машинами (а.с. 16), а [PERSON] діяв у договорі як покупець з метою придбання автомобіля для особистих потреб, що в судовому засіданні не спростовано, тому суд приходить до висновку, що на умови вказаного попереднього договору поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 1.2 попереднього договору ТОВ «Трансмоторс» як продавець, зобов'язалося придбати у третіх осіб, для відчуження покупцеві за основним договором, автомобіль марки Geely, модель Emgrand 7, 2014 рік випуску, бронзовий 1,5 МТ (а.с. 4). Вартість, за якою має бути продано автомобіль 120000 грн. (п. 1.6 попереднього договору). Відповідно до п. 1.5 попереднього договору сторони зобов'язалися укласти основний договір 20 червня 2018 за умови повного виконання п. 2.1 цього Попереднього договору, згідно якого в момент укладення попереднього договору покупець зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок продавця кошти в розмірі 35990 грн., а продавець своїм підписом під попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. [PERSON] умову п. 2.1 попереднього договору виконав, що підтверджується копією квитанції на суму 35990 грн. та підписом директора відповідача у тексті попереднього договору (а.с. 6-7). Абзац 2 пункт 1.5 попереднього договору містить умову, про те, що якщо станом на 20.06.2018 майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договорів повинен бути укладений на 5 день після придбання Продавцем майна, про що останній зобов'язаний повідомити Покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору сторони визнали 31.12.2019 (а.с.4). Згідно п. 1.8. попереднього договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобов'язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно з ч.3 ст. 635 ЦК України, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ч.2 ст. 252 ЦК України, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як слідує зі змісту п. 1.5 попереднього договору, сторонами визначено термін укладення основного договору календарною датою 20.06.2018, але у разі не придбання продавцем до вказаної дати майна з метою його відчуження покупцю, сторони обумовили інший термін укладення основного договору - 5 день після придбання продавцем майна, та кінцевий термін укладення основного договору - 31.12.2019 (а.с. 4). Вказаний пункт договору є досить чітко викладеним, зрозумілим. Текст попереднього договору, що містить вказаний пункт, підписаний позивачем без будь-яких зауважень. Будь-яких зауважень щодо вказаного пункту попереднього договору позивач не зазначає і в позові. Оскільки відповідач на момент розгляду справи не придбав майно, яке має бути продане покупцю, та відповідно не запропонував укласти основний договір на умовах визначених абз. 2 п. 1.5 попереднього договору, а сторони обумовили в попередньому договорі кінцевий термін укладення основного договору календарною датою 31.12.2019, то суд приходить до висновку, що термін укладення основного договору не настав, а отже зобов'язання, встановлені попереднім договором, не припинилися. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на яку посилаються позивач як на підставу своїх вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Оскільки кошти в сумі 35990 грн. перераховані позивачем на користь ТОВ «Трансмоторс» на підставі вище вказаного попереднього договору, в рахунок авансу за майбутнім основним договором, то суд приходить до висновку, що вказані кошти передані відповідачу на правовій підставі. Попередній договір від 14.06.2018 є діючим, вимоги про його недійсність перед судом не заявляються, передбачений ним кінцевий термін укладення основного договору не настав, а отже зобов'язання за попереднім договором тривають, тому суд приходить до висновку, що кошти які є предметом спору не є майном збереженим відповідачем без достатньої правової підстави. У зв'язку з чим, виходячи з принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), згідно якого суд розглядає справи в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для повернення позивачу коштів, сплачених ним на рахунок відповідача на виконання умов попереднього договору та в рахунок авансу за майбутнім основним договором. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд беручи до уваги відмову в задоволенні позову, звільнення позивача від сплати судових витрат в силу ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та

Outcome: dismissed