Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-5), та заявою про уточнення позовних вимог (а.с.54-55), якими просить постановити рішення та стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договорами позики у розмірі 116\~431.00 гривен та судові витрати в сумі 1 165.00 гривен. Свої вимоги обґрунтовує тим, між ним та відповідачкою були укладені в усній формі договори позики від 03.10.2014 року та від 18.01.2015 року, за яким відповідачка позичила у нього грошові кошти на загальну суму 25\~000.00 гривен зі строком повернення до 03.03.2015 року, про що надала дві розписки. Також відповідачка взяла на себе зобовязання виплачувати позивачу проценти за користування коштами: за першим договором 1\~800 гривен щомісячно, за другим договором 500.00 гривен щомісячно. Крім того, відповідачка зобовязалася у разі прострочення виконання умов договору сплачувати за кожний день прострочення виконання зобовязання за першим договором 180.00 гривен щодня, за другим договором 50.00 гривен щодня до дня повного розрахунку. Проте взяті на себе зобовязання відповідачка не виконала, на пропозиції позивача добровільно сплатити борг відповідачка відповідає відмовою, тому позивач змушений звернутися до суду. Позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення з підстав зазначених в позовній заяві. Пояснив, що надав позику відповідачці як порядній людини, однак вона по теперішній час відмовляється сплатити як основний борг, так і проценти за користування коштами. Уникає спілкування, і ніяким чином не реагує на його вимоги повернути борг. Відповідачка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою свого постійного місця реєстрації (а.с.47): вул. Комсомольська, № 36, с. Оріхівка, Болградський район, Одеська область (а.с.44, 52-53). Однак в судові засідання не зявлялася, причини неявки суду не повідомляла, будь яких заяв, пояснень, заперечень до суду не надсилала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.59). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог і уточнених позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами 03.10.2014 року та 18.01.2015 року в письмовій формі укладені договори позики, відповідно до яких позивач передав відповідачці у власність грошові кошти на загальну суму 25\~000.00 гривен, а відповідачка зобов`язалася повернути борг в строк до 03.03.2015 року з виплатою процентів, проте до теперішнього часу не повернула. Наведене підтверджується оригіналами розписок (а.с.57-58), а також поясненнями позивача, який пояснив умови домовленості між ним та відповідачкою, які відповідачка прийняла і зобовязалася виконати. Не дивлячись на це відповідачка прийнятого на себе зобовязання не виконала. Окрім іншого, згідно розписок вбачається, що відповідачка зобовязалася у разі прострочення виконання основного зобовязання за кожним із договорів, сплачувати за першим договором від 03.10.2014 року 180.00 гривен за кожний прострочений день, за другим договором від 18.01.2015 року по 50.00 гривен за кожний прострочений день до повного виконання зобовязань (а.с.57-58). Станом на день розгляду судом цієї справи відповідачка свого зобов`язання не виконала і не повернула позивачу суму боргу. Згідно письмової розписки від 22.06.2015 року вбачається, що позивачка власноручно зазначила, що сплатила відсотки за користування грошовими коштами лише за договором позики від 03.10.2014 року за два місці (жовтень і листопада 2014 року) в розмірі 3\~600.00 гривен (а.с.59). За ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У підтвердження вимог названого закону сторони оформили розписки про передачу та отримання коштів, які ніким не були оскаржені (а.с.10,11, оригінали 57-58). Згідно вимог \~ст.526 ЦК України \~зобовязання \~має виконуватися \~належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів \~цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв \~ділового обороту\~або \~інших вимог, що звичайно \~ставляться. \~ Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник \~ зобовязаний \~повернути позикодавцеві \~позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені \~родовими \~ознаками, у такій самій \~кількості, такого самого \~роду \~та такої самої якості, що були \~передані \~йому позикодавцем) у строк \~та в порядку, що встановлені договором. \~ Сторонами за договором позики визначено строк повернення всієї суми позики впродовж шести місяців. В розписках зазначено конкретний термін повернення до 03.03.2015 року (а.с.10,11, 57-58). Оскільки відповідно до п.4 ст. 70 ЦПК України, перебіг строку, закінчення якого пов'язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події, то датою повернення позики слід вважати 04 березня 2015 року. Відповідно статті 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Таким чином, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, про що зазначено у статті 625 ЦК України. Сума заборгованості з урахування індексу інфляції (офіційний індекс інфляції, розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні) станом на 01.02.2016 року, відповідно позовних вимог за договором від 03.10.2014 року складає 6\~853.93 гривен, за договором від 18.01.2015 року 1\~659.77 гривен. Позивач в позові просить стягнути заборгованість станом на 01.02.2016 року, в звязку з чим ним здійснені відповідні розрахунки, які перевірені судом в судовому засіданні, та є обґрунтованими. Так за договором позики від 03.10.2014 року (а.с.57) підлягає до стягнення: - сума основного боргу в розмірі 20\~000 гривен, - проценти за користування коштами за період з 03.12.2014 року по 03.03.2015 року 5400.00 гривен, - проценти за прострочення виконання основного зобовязання за період з 04.03.2015 року по 01.02.2016 року по 180.00 гривен за кожний день, всього 333 дні в розмірі 59\~940.00 гривен, - сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 6\~853.93 гривен. Всього: 92\~193.93 гривен. За договором позики від 18.01.2015 року (а.с.58) підлягає стягненню: - сума основного боргу в розмірі 5 000 гривен, - проценти за користування коштами за період з 18.01.2015 року по 03.03.2015 року 928.00 гривен, - проценти за прострочення виконання основного зобовязання за період з 18.01.2015 року по 01.02.2016 року по 50.00 гривен за кожний день, всього 333 дні в розмірі 16\~650.00 гривен, - сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1\~659.77 гривен. Всього: 24\~237.77 гривен. У відповідності до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). З огляду на вищевказане, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, двічі пропонувалося відповідачці надати допустимі й належні докази на підтвердження своїх вимог. Але, в судові засідання, призначені на 14.12.2015р., 25.01.2016р. та 23.02.2016р. представник позивача по первісному позову не зявився та будь-яких додаткових доказів суду не надав. Таким чином, відповідачка, обравши таку процесуальну позицію, не надала суду належні та допустимі докази на обґрунтування своїх заперечень, через що на нею покладаються можливі негативні наслідки ненадання таких документів. Суд вважає, що відповідачка в даному випадку самостійно розпорядилася своїми правами, та не надала жодних доказів на спростування доводів, викладених в позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень ст.ст.79, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З цих же підстав та зважаючи на вимоги ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 1 165.00 гривен, які були сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.1).

Outcome: approved