Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, у якій після уточнення позовних вимог, прийнятих судом, просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений [PERSON], державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори Харківської області 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 460 дійсним; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], у порядку спадкування після померлого 16 лютого 2015 року батька позивача: [PERSON], як за спадкоємцем першої черги спадкування та дозволити Державній реєстраційній службі Коломацького РУЮ Харківської області зареєструвати право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено наступне. Договір дарування, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], був укладений в письмовій формі 21 грудня 2012 року та був посвідчений державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори; предметом вказаної угоди була квартира [ADDRESS]. Батько позивача - [PERSON], помер [INFO] року, і за життя зареєструвати за собою право власності на квартиру [ADDRESS], не встиг. Враховуючи, що існують перешкоди у реалізації права власності позивача, останній вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 22.10.2015 року, позивач не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 46), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі (а.с. 39). В судові засідання, призначені на 08.10.2015 року та 22.10.2015 року, представник відповідача 1 не прибув, про час, дату та місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується розписками в матеріалах справи (а.с. 37, 49). В судове засідання, призначене на 22.10.2015 року, представник відповідача 2 не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 47), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі та визнанням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 38). В судове засідання, призначене на 22.10.2015 року, представник третьої особи не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 47), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі (а.с. 40). Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати свідків або сторін відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, вважає, що визнання позову не може бути прийнято судом, а сам позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. З матеріалів справи судом вбачається, що вказана справа є справою про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності нерухоме майно. Судом встановлено, що до укладення договору дарування, квартира [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.12.1996 року Коломацької РДА Харківської області на підставі розпорядження № 106 від 09.12.1996 року. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Як зазначено позивачем позові, 21 грудня 2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений [PERSON], державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори Харківської області 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 460, що підтверджується копією угоди (а.с. 27). Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту Договору дарування від 21 грудня 2012 року судом встановлено, що при його укладанні сторонам було вказано про державну реєстрацію даного договору та повідомлено, що право власності підлягає державній реєстрації у Коломацькому МКПТІ (а.с. 5). У той же час, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, позивачем до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Крім того, як роз'яснено п. 13 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. За таких умов, договір дарування квартири потребує обов'язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Тобто, внаслідок недотримання сторонами договору дарування нерухомого майна вимог щодо його державної реєстрації, такий договір не може вважатися укладеним в силу норм ч. 3 ст. 640 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 214, 360-7 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Так, постановою Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір дарування житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним. За таких умов, позовні вимоги щодо визнання договору дарування дійсним не підлягають задоволенню, оскільки обраний засіб захисту, порушеного на думку позивача права, не відповідає загальним засадам ЦК України. Стосовно позовних вимог щодо визнання права власності та надання дозволу вчинити певні дії, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що батько позивача - [PERSON], помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 21.02.2015 року Коломацьким відділом РАЦС РС Коломацького РУЮ Харківської області, актовий запис № 12 (а.с. 6). Позивач звернувся до Коломацької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до інформації Коломацької державної нотаріальної контори від 20.08.2015 року за № 496/02-17, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачеві було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 7). Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON], який помер [INFO] року, права власності на квартиру [ADDRESS] не набув, то вказаний об'єкт нерухомості до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті, не входить. Таким чином, відсутні будь-які підстави для визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], у порядку спадкування після померлого 16 лютого 2015 року батька позивача: [PERSON], як за спадкоємцем першої черги спадкування. Крім того, у зв'язку з вищевикладеним, позовна вимога про надання дозволу Державній реєстраційній службі Коломацького РУЮ Харківської області зареєструвати право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно задоволенню не підлягає у зв'язку з відсутністю у спадковому майні спірного об'єкта нерухомості. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд вважає, що вищезазначений договір дарування є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, а підстави для визнання договору дійсним в порядку, визначеномуЦК України, визнання за [PERSON] права власності на квартиру з зобов'язанням надати дозвіл вчинити певні дії - відсутні, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, а визнання позову відповідачем не підлягає прийняттю, оскільки таке визнання є таким, що порушує публічний порядок. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме: витрати зі сплати судового збору позивачеві не відшкодовуються. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed