Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що 19.10.2006 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №78-1024МВ/06 (реєстраційний номер якого в подальшому було змінено на №10408838000), відповідно до умов якого було видано кредит в сумі 70000 доларів США на строк до 18.10.2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,2% річних. З урахуванням відсотків він повинен був сплатити кредит в загальному розмірі 93940 доларів США. Проте, 31.03.2016 року банком йому було висунуто вимогу про дострокове повернення кредиту, але відсотки за користування кредитними коштами з урахуванням дострокового повернення кредиту, перераховані банком не були. Станом на момент пред`явлення вимоги ним було повністю погашено заборгованість за кредитним договором. 10.06.2016 року банком було подано позовну заяву про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором та 10.07.2017 року Голосіївським районним судом м.Києва було винесено рішення про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 21303,18 доларів США. Незважаючи на те, що боржником на момент відкриття виконавчого провадження було повністю погашено заборгованість, 12.11.2018 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №57645120 з примусового стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 21303,18 доларів США. 30.11.2018 року державним виконавцем було винесено постанови про арешт нерухомого майна та коштів боржника, на підставі яких було накладено арешт на все нерухоме майно боржника та відкриті рахунки у банках. 30.05.2019 року державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Проте, арешти, накладені в рамках виконавчого провадження, не зняті. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про обтяження, номер запису 29236965 від 03.12.2018 року, внесеного на підставі постанови №57645120 від 30.11.2018 року. Посилаючись на те, що державним виконавцем вимоги ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» виконано не було, питання про зняття арешту не вирішено, що призводить до порушення прав позивача, останній, уточнивши позовні вимоги, просив суд зняти арешт з всього нерухомого майна та коштів боржника, накладений постановою про арешт майна боржника №57645120 від 30.11.2018 року, винесеною Центральним відділом державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, а також скасувати запис про обтяження №29236965, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ухвалою від 27.05.2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою від 10.06.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 08.09.2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач явку свого представника за неодноразовими викликами не забезпечив, відзиву на позову не надав. Проте, надав клопотання, в якому посилався, що банк не є належним відповідачем у даній справі, оскільки предметом спору є зняття арешту з майна, що накладався державною виконавчою службою. Тому, позов має бути пред`явлений до особи, яка порушила права та законні інтереси позивача, а арешт повинен бути скасований виконавчою службою на підставі ухвали (рішення) суду. Також зазначили, станом на 25.02.2021 року рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10.07.2017 року у справі №752/13136/16-ц [PERSON] не виконано, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. Центральний відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) за викликами явку свого представника не забезпечив, відзиву на позов не надав. В наданій заяві просив розглядати справу за відсутності представника відділу. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи, наведені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.10.2006 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» (після зміни найменування АТ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір №78-1024МВ/06 (реєстраційний номер якого в подальшому було змінено на №10408838000). Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 10.07.2017 року у цивільній справі №752/13136/16-ц, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь банку була стягнута заборгованість за зазначеним вище кредитним договором в сумі 21303,18 долари США. На виконання цього рішення судом було видано виконавчий лист, який банком пред`явлено для примусового виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (на теперішній час - Центральний відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро), далі по тексту - Центральний ВДВС). 12.11.2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57645120, в рамках якого 30.11.2018 року винесено постанови про арешт майна та коштів боржника, відповідно до яких в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про обтяження - арешт всього нерухомого майна [PERSON] , номер запису про обтяження 29236965, від 03.12.2018 року. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч.1 ст.10 зазначеного вище Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Підстави повернення виконавчого документу стягувачу визначені ст.37, а підстави для закінчення виконавчого провадження - ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п.1,3,4,6 ч.1 ст.37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п.1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону), 11,14 і 15 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Частиною 1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пунктах 1,2,5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст.60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим, боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. Вказані висновки наведені в постановах Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі №544/394/18 (провадження №61-12890св19), від 02.09.2020 року у справі №320/5432/18 (провадження №61-9861св19) та підлягають врахуванню судом відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Як встановлено судом, підставою обтяження майна позивача стала постанова державного виконавця Центрального ВДВС від 30.11.2018 року, винесена в рамках виконавчого провадження №57645120 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10.07.2017 року у цивільній справі №752/13136/16-ц, у якому позивач [PERSON] був боржником. Згідно доводів позовної заяви позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог про зняття арешту майна посилався на те, що заборгованість за кредитним договором ним була погашене в повному обсязі, на недотримання державним виконавцем вимог ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» щодо не зняття арешту з майна боржника при завершенні виконавчого провадження та на відсутність підстав для його подальшого застосування внаслідок повернення виконавчого документу стягувачу. Поряд з цим, суд враховує, що позивачем до позовної заяви та під час розгляду справи у відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження погашення ним заборгованості за кредитним договором та фактичного виконання судового рішення в повному обсязі. Також позивачем не надано доказів щодо повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», або з інших підстав, визначених цією статтею, або закінчення виконавчого провадження згідно ст.39 зазначеного Закону. Клопотань про витребування відповідних доказів ані стороною позивача, ані відповідачами не заявлялось. В той час, як в даному випадку в силу приписів ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Надана позивачем роздруківка з автоматизованої системи виконавчого провадження містить лише відмітку про завершення виконавчого провадження, без зазначення підстав такого завершення. За вказаних обставин, суд позбавлений можливості перевірити і дотримання державним виконавцем вимог ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», яка містить виключення із обов`язку державного виконавця зняти арешт з майна боржника в залежності від підстав закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документу. Крім того, з огляду на наведені вище положення Закону України «Про виконавче провадження», ЦК та ЦПК України, правові висновки Верховного Суду, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні та фактично оскаржує бездіяльність державного виконавця щодо невжиття заходів про зняття арешту з майна та коштів боржника, посилався на фактичну відсутність у нього на праві власності майна, що в сукупності з вищенаведеним свідчить про відсутність між сторонами спору про право власності на майно, позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Таким чином, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, а також через недоведеність позовних вимог належними та достатніми доказами, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed