Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень посилається на те, що [PERSON], яка померла 07 квітня 2015 року, за життя належало 7/75 частин домоволодіння № 74 по вул. Сірка у м.Дніпропетровську. Проте у звязку з тим, що [PERSON] не зареєструвала у встановленому законом порядку своїх прав власності на вказану частину домоволодіння, органами державного нотаріату було відмолено спадкоємицю останньої [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на 7/75 частин домоволодіння № 74, розташованого по вул. Сірка в м. Дніпро в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 07 квітня 2015 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 07 квітня 2015 року померла [PERSON], якою за життя був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 01 грудня 2011 року, щодо розпорядження на випадок смерті, а саме: все належне їй на день смерті майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона згідно із законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO] /а. с. 7, 8/. Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 29 жовтня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 7/25 частин домоволодіння № 74 по вул. Сірка в м.Дніпропетровську у звязку з відсутністю документів на підтвердження належності спадкодавцю спадкового майна /а. с. 9/. Згідно з дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим старшим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] на імя [PERSON], остання, а також [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] в рівних долях кожний 7/25 частин житлового будинку, загальною площею 36,8 кв.м із відповідною частиною надвірних побудов, що знаходяться в м. Дніпропетровську, вул. Сірка, 72 /а. с. 6/. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦПК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Частиною 2 ст. 370 ЦПК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, можливо дійти висновку про те, що спадкоємцями [PERSON] успадковано по 7/75 частин домоволодіння № 72 по вул. Сірка в м.Дніпроптеровську /а. с. 197/. З матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сірка, 74, а також з витягу з рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська №802 від 12 серпня 1983 року вбачається, що нумерація будинку № 72 по вул. Сірка в м.Дніпропетровську була змінена з «№72» на «№ 74» /а. с. 94-207, 219/. Відповідно до листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 4254 від 09 квітня 2009 року, за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на 7/25 частин домоволодіння № 74 по вул. Сірка в м. Дніпропетровську, а 18/25 частин цього домоволодіння зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1976 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-7011 /а. с. 200/. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що розмір належної [PERSON] частки в домоволодінні №74 по вул. Сірка в м.Дніпропетровську становить 7/75 частин, проте право власності на цю частину домоволодіння не було за нею зареєстровано у встановленому законом порядку, приймаючи до уваги, що позивач у встановлені законом строки звернувся до нотаріальних органів за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 7/75 частини домоволодіння № 74 по вул. Сірка в м. Дніпро, задовольнивши таким чином позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved