Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те що, він є власником приватизованої двокімнатної квартири [ADDRESS]. Ця квартира належала раніше [PERSON], яка зобов'язалася знятися з реєстраційного обліку разом зі своєю донькою [PERSON], але добровільно цього вони не зробили до теперішнього часу. Фактично відповідачі не проживають у квартирі з 2014 року, там відсутні їх речі. Реєстрація відповідачів у квартирі позивача перешкоджає останньому повною мірою розпоряджатися своєю нерухомістю, тому він змушений звернутися з даним позовом до суду. Відомостей про звернення [PERSON] до суду з аналогічним позовом немає. 23.02.2018 року суддею направлялися запити щодо підтвердження місця реєстрації відповідачів. Отримавши відповіді 14.03.2018 року, ухвалою судді від 15.03.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання на 16.04.2018 року. 16.04.2018 року позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд даної справи у його відсутності, позов підтримав і просив задовольнити. Відповідачі також направили по пошті заяви про розгляд даної справи без їх участі, позовні вимоги визнали, заперечень проти позову не мали. Враховуючі надані учасниками справи заяви, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася. З'ясувавши позиції учасників справи та перевіривши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності в цілому належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копіями: договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвою А.О. 17.01.2018 року та зареєстрованого в реєстрі за № 112, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 110884217 від 17.01.2018 року (а.с.4,5,9-10). Згідно довідки завідуючого сектором по роботі з населенням ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Куп'янськ» від 18.01.2018 року за № 48, а також копій паспортів відповідачів, у зазначеній вище квартирі значаться зареєстрованими [PERSON], [INFO], та її донька [PERSON], [INFO], (а.с.6), які там фактично не проживають з 2014 року, що убачається комісійним актом б/н від 22.01.2018 року (а.с.7). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилами статей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України гласить, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, в викладених вище обставин і норм закону випливає, що підстави, на грунті яких позивач набув своє право власності на нерухоме майно, є незмінними, законними та діючими дотепер. Згідно ч.1, ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України (у випадку тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї протягом 6 місяців) та ст. 405 ЦК України (щодо членів сім'ї власника житла - понад рік). У даному випадку, відповідачі не є членами сім'ї власника майна та будь-яких відомостей про існування підстав збереження за ними житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], суду не наведено. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, з цього слідує, що в разі тривалого не проживання особи за місцем реєстрації, що становить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, власник цього майна має право заявити вимоги, зокрема, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Наявні у справі докази свідчать, що відомості про можливі перепони для проживання відповідачів у належному позивачу помешканні відсутні, вони добровільно виїхали і там не проживають з 2014 року, про що свідчить акт, але з реєстраційного обліку до теперішнього часу у добровільному порядку не знімаються, а також відсутні підстави для збереження за ними житла. У зв'язку з чим, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, оскільки він, як власник нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, однак реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі перешкоджає цьому, що призводить до порушення його прав. На підставі цього, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог та можливість задоволення його позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved