Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем [PERSON], надав їй довіреність від 10.12.2012 року на керування своїм власним транспортним засобом AUDI Q7, реєстраційний номер [NUMBER], VIN [NUMBER]. Дана довіреність була видана строком на 3 роки та після розірвання шлюбу, позивач, в грудні 2015 року, направив [PERSON] вимогу про повернення автомобіля, повідомив про припинення довіреності, але в цей же період, позивач дізнався, що його бувша дружина продала цей автомобіль своїй матері [PERSON], що не відповідало волі позивача, як власника автомобіля. Відповідач [PERSON] продала автомобіль переслідуючи свої власні інтереси, приховала реальну вартість ТЗ, діяла не в інтересах власника автомобіля, тобто без дозволу, таємно, на власний розсуд реалізувала автомобіль своїй матері в своїх власних інтересах. Позивач, з посиланням на ч.2 ст. 203, ст.ст. 237,238 ЦК України, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля AUDI Q7, р.н. [NUMBER], укладений між відповідачами. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі. Представники відповідачів позов не визнали. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідка, дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. В суді встановлено, що позивач [PERSON] 23.03.2010 року зареєстрував своє право власності на автомобіль AUDI Q7, реєстраційний номер [NUMBER]. Дане підтверджено довідкою ВРЕВ ДАІ (а.с.5). Встановленим є те, що позивач 10.12.2012 року підписав довіреність, якою уповноважив [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися автомобілем AUDI Q7, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.4). Встановленим є те, що відповідно до довідки-рахунку №088714 від 19.4.2013 року автомобіль AUDI Q7, р.н. [NUMBER], 2007 р.в. було зареєстровано за [PERSON] Зазначене підтверджено довідкою-рахунком (а.с.54). Позивач, обґрунтовуючи позов, суду пояснив, що не уповноважував свою бувшу дружину продавати автомобіль, а, лише, надав їй дозвіл керувати своїм автомобілем, нічого не знав про реєстрацію цього ТЗ за [PERSON] Позивач ставить під сумнів продаж автомобіля, ставить під сумнів вартість цієї угоди, оскільки в довідці-рахунку зазначена значно більша сума, ніж повідомляють відповідачі, та, крім цього, позивач вказує, що [PERSON] продовжує керувати вказаним автомобілем, тобто, скориставшись довіреністю, здійснила правочин у своїх власних інтересах, а тому такий договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним та автомобіль має бути повернутий позивачу. Представники відповідача, заперечуючи позов, суду пояснили, що позивач уповноважив [PERSON] не лише керувати ТЗ, а й розпоряджатися ним, що вбачається зі змісту довіреності. [PERSON] продала автомобіль своїй матері і про це знав позивач, який на той час проживав разом з [PERSON] та виручені від продажу кошти пішли на потреби їхньої сімї. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], суду ствердив, що в 2013 році позивач мав намір продати свій автомобіль AUDI Q7, 2007 р.в. При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Та згідно положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно, ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В Україні існує спеціальний порядок купівлі-продажу транспортних засобів, який регламентується Законом України «Про дорожній рух» та постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, якою затверджений «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Зокрема, ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при укладанні угоди щодо його придбання. Як передбачено вказаним вище Порядком, юридичні та фізичні особи або їх представники зобовязані зареєструвати транспортні засоби протягом 10 діб після придбання або митного оформлення , чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів та правомірність придбання транспортного засобу. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, копія рішення суду…….. Обґрунтовуючи позов, представник позивача посилається на норми ч.3 ст. 238 ЦК України, вказуючи, що [PERSON], як представник [PERSON] за довіреністю діяла в своїх власних інтересах, продала спірний автомобіль своїй матері та продовжує ним керувати. Зазначене сторона позивача доводить наявністю родинних зв'язків між сторонами спірного правочину, вкрай невигідною і не реальною ціною даного автомобіля та здійснення спірного правочину поза волею власника ТЗ і без його відома. На підставі довіреності, як зазначено у ч.1 ст.244 ЦК України, здійснюється представництво. Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч.2, ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Законодавцем не заборонено вчиняти правочини щодо відчуження майна між дієздатними особами, які перебувають в родинних відносинах. Вартість спірного майна позивач оспорює в судовому порядку по іншій справі про відшкодування коштів. З встановлених судом обставин вбачається, що спірний автомобіль було зареєстровано за [PERSON], тобто правочин щодо переходу права власності було вчинено в інтересах [PERSON], яка і стала власником автомобіля. А відповідач [PERSON] діяла в даному правочині, як представник власника за чинною на той час довіреністю від 10.12.2012 року і при цьому мала необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення правочину. Згідно ст.ст.238, 244 ЦК довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. При оформленні довіреності перехід права власності не відбувається, оскільки повірений отримує лише тимчасове право на здійснення від імені й на користь іншої сторони /власника майна/ тих дій, які передбачені довіреністю. Такою дією може бути і продаж майна. За приписами ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Відповідно до ч.ч.1,2,3,4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. В судовому засіданні позивач вказав, що не надавав згоди на відчуження свого автомобіля, не був присутнім при реєстрації ТЗ за [PERSON], продаж майна відбувся поза його волею, та вважає себе й на даний час власником майна, бажає повернути ТЗ, а тому спірний правочин слід визнати недійсним. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У таких відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Отже, якщо особа не була стороною оспорюваного договору і вважає себе власником майна, то права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 203,215 ЦК України. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у справах № 6-107цс12 від 07.11.2012 року, № 6-36цс11 від 03.10.2011 року, № 6-1920цс15 від 04.11.2015 року, предметом позовів у яких є визнання недійсним договору купівлі-продажу на вимогу особи, яка вважає себе власником майна й не була стороною оспорюваного договору. А відповідно до ст.360-7 ЦПК України ці судові рішення є обовзковими до застосування. Як було розяснено в Узагальненні Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Як встановлено судом і вказано вище, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного майна від 19.04.2013 року, стороною якого він не був, а від його імені, та не в його інтересах і поза його волею діяла відповідач [PERSON], а тому з врахуванням наведеного вище, суд вважає такі вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права в розумінні ст.16 ЦК України, який не узгоджується з нормами діючого законодавства та суперечить правовій позиції Верховного Суду України. Відповідно до ч.3,ч.6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо в задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито, або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову по даній справі, які були застосовані судом відповідно до ухвали судді Білоцерківського міськрайонного суду від 08.08.2016року (а\\с 44). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed