Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача та просила надати дозвіл на оформлення проїзних документів та дозвіл на виїзд за кордон України неповнолітній [PERSON], [INFO], без дозволу батька, до її повноліття. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 12.02.2001 року по 13.05.2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Дочка мешкає разом з нею, де мешкає наразі відповідач невідомо, оскільки його було знято з реєстрації 24.04.2003 року, а шлюб між ними розірвано на підставі заочного рішення суду від 18.02.2009 року. Спілкування між ними припинено, отримати його нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон не може. Посилаючись на норми Сімейного та Цивільного Кодексів України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» звернулась до суду з зазначеним позовом. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сторони по справі перебували в шлюбі з 12.01.2001 року по 13.05.2009 року. /а.с.4-5/ Від шлюбу мають дитину - доньку [PERSON], [INFO]. /а.с.6/ Згідно довідки ПАТ АК «Дніпроавіа» від 01.10.2013 року №16, відповідач [PERSON] мешкав за адресою [ADDRESS], проте був виписаний 24.04.2003 року. За довідкою підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 10.01.2014 року, відповідач зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться. Відповідно до ст..141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. У статтях 8,9,20 Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі» інтереси дитини, а у статті 3 зобов'язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні та законодавчі органи у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу «якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Згідно зі ст..4 Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно частини другої статті 4 вказаного Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон /лише дітей віком від 14 до 18 років/. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків /усиновлювачів/, опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Враховуючи, що фактично спір між сторонами не виник, оскільки позивач не отримувала відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, при цьому вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення повноліття не кореспондуються з положеннями ст.3 ЦПК України та ст.16 ЦК України, оскільки не є конкретизованими та мають застереження на майбутнє, вимоги про надання дозволу на оформлення проїзних документів пред'явлені до відповідача взагалі безпідставно, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed