Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду 21.09.2020 року з відповідним позовом. Просить суд стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16717 гривень 10 копійок. Стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку, який станом на 17.09.2020 року становить 56079 гривень 04 копійки. Стягнути з відповідача на його користь витрати по оплаті юридичних послуг в сумі 7800 гривень. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він перебував з 02.07.2018 року по 31.03.2020 року у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді токаря механоскладального цеху з відрядною оплатою праці з умовами праці 2 класу (допустимі). З січні 2020 року роботодавцем не виплачувалась заробітна плата у передбачені строки та у повному розмірі, оскільки було повідомлено, що завод закривається та роботодавцем порушувались його трудові права, він прийняв рішення звільнитись з роботи. 31.03.2020 року він був звільнений за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок. Він звертався до Головного управління Держпраці у Харківській області, під час проведення заходу державного контролю було встановлено, що ним відпрацьовано 72 години протягом січня 2020 року, 136,50 години протягом лютого 2020 року та 137,75 годин протягом березня 2020 року, оплата проводиться пропорційно відпрацьованому часу, посадовий оклад за штатним розписом складає 4750 грн., а також, що заробітна плата протягом січня-березня 2020 року заробітна плата сплачувалась йому несвоєчасно та нерегулярно, рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що перевищував 16 календарних днів. При звільненні не проведено виплату заборгованості по заробітній платі в сумі 16717 гривень 10 копійок, а саме за лютий 2020 року заборгованість становить 6762 грн, за березень 2020 року заборгованість становить 9955, 10 грн, в тому числі грошова компенсація за всі дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 5566,50 грн. Зазначав, що він надсилав на адресу підприємства претензію з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі, але ці вимоги залишились без задоволення. Просив суд стягнути суму заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості також підтверджується відповідним листом Головного управління Держпраці у Харківській області. Також, у зв`язку із затримкою у проведенні повного розрахунку, просив стягнути з відповідача середній заробіток, із розрахунку середнього динної заробітної плати в сумі 60,43 гривень ( 12600 (сума заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі години)/208,5 години (відпрацьовані години за два місяця) =60,43 грн). Враховуючи, що робочий день становить 8 годин, середньоденна заробітна плата становить 483,44 гривні (60,43 грн х8 год.). За період з 01.04.2020 року по 17.09.2020 року (день подання позову) середній заробіток становить 116, період затримки розрахунку, х 483,44 гривні =56079,04 гривні. Окрім цього, просив стягнути на його користь витрати пов`язані із сплатою наданої юридичної допомоги в сумі 7800 гривень, що є його збитками понесеними з вини роботодавця, внаслідок порушення законодавства про працю. Ухвалою судді від 30.09.2020 року визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, що підтверджується матеріалами справи. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк подано відзив, відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до поданого відзиву відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 16717,10 гривень. Зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також відмовити в задоволенні вимог про стягнення збитків у розмірі 7800 гривень за надання юридичної допомоги. В обґрунтування позиції за відзивом посилається на те, що відповідно до довідки по підприємству [PERSON] була нарахована заробітна плата за лютий 2020 року в сумі 6762 грн, за березень 2020 року 9955,10 грн. Станом на 31.03.2020 року, тобто на день звільнення позивача, заробітна плата дійсно не була виплачена позивачу. Підставами несвоєчасної виплати стало те, що з 18.03.2020 року діяльність підприємства була зупинена через введення на території України карантинних заходів, що негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства та взаємовідносини з контрагентами, підприємство зазнає значних матеріальних витрат, через неотримання доходів та скрутну економічну ситуацію. Відповідач є стороною у значній кількості спорів щодо стягнення невиплаченої заробітної плати. Але не зважаючи на це, при першій можливості, в першу чергу здійснюється виплата заборгованості по зарплаті своїм працівникам, а також колишнім працівникам. В період вересня-жовтня відповідач через своїх представників неодноразово звертався засобами телефонного зв`язку до позивача з проханням прибути до підприємства за для отримання коштів, оскільки позивач вже не працює на підприємстві, номер відкритого карткового рахунку він не повідомляв, виплата зарплати на підприємстві здійснювалась позивачу готівкою в касі. Позивача було повідомлено, що 24.09.2020 року грошові кошти передані до каси, він має можливість їх отримати, але позивач не прибув, повідомив, що отримає всі кошти лише через суд. У зв`язку з неявкою позивача для отримання коштів в касі підприємства, 01.10.2020 року було додатково направлено лист позивачу щодо отримання заборгованості. До моменту складання відзиву позивач до підприємства не звернувся, не повідомив номер карткового рахунку для перерахування заборгованості, так само в претензії, яку направив на адресу підприємства. Тобто, враховуючи, що відповідачем повною мірою було виконано свої зобов`язання, як роботодавцем, за депонувавши кошти, що підлягали виплаті позивачу, станом на 30.09.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем не обліковується, враховуючи лист Держпраці від 04.01.207 року за №54/54.1/4.1-ДП-17, оскільки працівник сам відмовляється отримувати заробітну плату. Що стосується середнього заробітку, фактично термін затримки розрахунку складає 119 днів, тобто до 24.09.2020 року, з урахуванням середньоденного заробітку 484,62 гривні, розмір середнього заробітку складає загалом 57669,78 гривень без вирахування податків. За вирахуванням податків та зборів сума середнього заробітку буде складати 46424,17 грн. Просили врахувати що середній заробіток має компенсаційний характер, просили врахувати доводи про введення карантинних заходів, позицію Великої Палати Верховного Суду щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності. Не погоджувались із вимогами позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, зазначали, що договір був укладений з [PERSON] , та саме нею було проведено оплату послуг, та лише з 21.08.2020 року було додатковою угодою змінено сторону договору з [PERSON] на позивача. Не є обґрунтованим посилання позивача на зазначені витрати, як збитки, оскільки право на відшкодування збитків виникає лише за наявності чотирьох загальних елементів відповідальності, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами жодного з елементів складу правопорушення. Також зазначали, що огляду на зміст укладеного договору, юридичні послуги, про які зазначає позивач, надані не адвокатом, а комерційною організацією суб`єктом підприємницької діяльності, надана за договором допомога не спеціалістом, а адміністратором-касиром. Тому, в розумінні вимог ст.ст.22, 1166 ЦК України, вимоги про стягнення витрат в сумі 7800 гривень не є збитками, та не є доведеними відповідно до вимог ст.81 ЦПК України. Позивачем було подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідач визнає обставини утворення заборгованості по заробітній платі, звертає увагу на те, що заборгованість виникла ще до введення в дію карантинних заходів, а також, що відповідачем не надано доказів не здійснення фактично діяльності на підприємстві у період зупинення діяльності. Посилався на те, що відповідач з приводу отримання грошових коштів в касі підприємства до нього не звертався, а лист від 01.10.2020 року щодо можливості отримати кошти був отриманий ним вже 12.10.2020 року після відкриття провадження у цивільній справі. Також зазначав, що на його думку, заробітна плата не набула статусу депонованої, оскільки він не був завчасно повідомлений про можливість отримання в касі підприємства заборгованості у строк до 30.09.2020 року, тобто відповідачем не було виконано обов`язок щодо своєчасно виплати заробітної плати. Просив врахувати зазначені обставини та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Посилався на те, що ним було подано відповідні докази щодо отримання правової допомоги, та понесення відповідних витрат, звертав увагу на те, що в додатковій угоди було замінено сторону договору, що не суперечить вимогам ст.516 ЦК України, в додатковій угоді наявний його підпис. Просив позов задовольнити в повному обсязі. 27.11.2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 16717 гривень 10 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2020 року по 26.11.2020 року в сумі 79962,30 грн (із розрахунку 165 робочих днів затримки розрахунку х 484,62 гривні середньоденної заробітної плати) а також судові витрати в сумі 9300 гривень ( 7800 за складання позовної заяви, претензії, консультації, а також 1500 гривень за складання відповіді на відзив). Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановив наступне. Позивач, [PERSON] , 02.07.2018 року був прийнятий на роботу токарем 5 розряду в МСЦ Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод», відповідно до наказу 12-к від 27.06.2018 року, звільнений за угодою сторін 31.03.2020 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до наказу 54-к від 31.03.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до довідки від 04.06.2020 року №38, виданої ПАТ «Харківський котельно-механічний завод», [PERSON] дійсно працював на підприємстві на посаді токаря, його заробіток за січень 2020 року складає 4200 гривень, лютий 2020 року 8400 гривень, березень 2020 року 12366 гривень, а разом 24966,58 грн. Середньомісячна заробітна плата складає 8322,19 грн. Позивач звертався з приводу порушень трудового законодавства до ГУ Держпраці у Харківській області та відповідно до відповіді за результатами звернення за №Б-522/02.02/12-08/7132 від 20.07.2020 року, дійсно мало місце порушення строків виплати заробітної плати, на момент проведення перевірки виявлено заборгованість перед позивачем в сумі 16717,10 грн (за лютий 2020 року - 6762,00 грн, за березень 2020 року - 9955,10 грн, в тому числі грошова компенсація за всі дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 5566,50 грн). Відповідно до наказу №37 від 18.03.2020 року введено карантин на АТ «Харківський котельно-механічний завод» з 18.03.220 року по 24.04.2020 року, що був продовжений відповідно до наказу №41 від 24.04.2020 року на період з 25.04.2020 року по 11.05.2020 року, №42 від 05.05.2020 року на період з 12.05.2020 року по 22.05.2020 року, №44/1 від 22.05.2020 року на період з 23.05.2020 року по 22.06.2020 року, №44/2 від 22.06.2020 року на період з 23.06.2020 року по 31.07.2020 року, №46 від 30.07.2020 року на період з 01.08.2020 року по 31.08.2020 року, №49 від 26.08.2020 року на період з 01.09.2020 року по 31.10.2020 року. На період дії карантину роботу організовувати лише у випадку вимушеної виробничої необхідності та із згоди залученого персоналу заводу. За наданими даними відповідача заборгованість перед позивачем складає за лютий 2020 року 6762 гривні, за березень 2020 року 9955,10 гривень, заробітна плата була одержана в касу для виплати 24.09.2020 року, депоновано 30.09.2020 року. Розмір середньоденної заробітної плати складає 484,62 гривні (12600 - заробітна плата за два місяці/26 робочих днів). Сума компенсації за період з 31.03.2020 року по дату виплати заробітної плати (передачі коштів в касу для виплати) 24.09.2020 року, - 119 днів, складає 57669,78 гривень (484,62 грн х 119 дн), за вирахуванням податків сума до виплати складає 46424,17 грн.. Також, зазначено, що відповідно до Закону України про компенсацію та Порядку №159, нарахована сума компенсації за затримку виплати заробітної плати за лютий 2020 року 87,91 грн, за березень 2020 року 19,90 грн.. На адресу відповідача дійсно надходила претензія про виплати заборгованості та середнього заробітку. 24.09.2020 року було подано заяву про видачу готівки для виплати заробітної плати згідно до заявки за лютий 2020 року на суму 14296,80 грн, грошові кошти отримані касиром відповідно до прибуткового касового ордеру №115 від 24.09.2020 року, за даними відомості на оплату готівки №15 за лютий 2020 року, виплачено [PERSON] грошові кошти, а сума коштів на ім`я [PERSON] в розмірі 6762 грн задепонована. 24.09.2020 року було подано заяву про видачу готівки для виплати заробітної плати згідно до заявки за березень 2020 року на суму 9955,10 грн, грошові кошти отримані касиром відповідно до прибуткового касового ордеру №116 від 24.09.2020 року, за даними відомості на оплату готівки №16 за березень 2020 року на ім`я [PERSON] в розмірі 9955,10 грн задепонована. За даними видаткового касового ордеру від 30.09.2020 року та квитанції №3163063 від 30.09.2020 року, депонована заробітна плата за лютий та березень 2020 року на ім`я [PERSON] в сумі 16717,10 грн 01.10.2020 року на ім`я позивача було направлено лист з пропозицією отримати в бухгалтерії підприємства остаточний розрахунок в сумі 16717,10 грн.. Даний лист на ім`я [PERSON] отримано 12.10.2020 року. За даними Пенсійного фонду про застраховано особу в 2020 році відрахування з доходу [PERSON] проводились по червень 2020 року. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 16717 гривень 10 копійок, оскільки зазначена сума підтверджується відповідними доказами. Тобто, вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Постанова ВП ВС від 18.03.2020 № 711/4010/13-ц (14-429цс19) Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 01.04.2020 року, наступного дня з моменту звільнення. Суд враховує, що станом на 01.04.2020 року позивачу вже було відомо про порушення його права, із заявами до підприємства щодо видачі довідки про розмір заборгованості, з можливим подальшим зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу, позивач не звертався, із претензією про досудове врегулювання спору позивач звернувся до роботодавця лише 26.08.2020 року, а із позовом про стягнення заборгованості 21.09.2020 року, тобто майже із спливом 6 місяців після виникнення порушення його права. Суд в ході розгляду справи дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми заборгованості, оскільки на момент розгляду справи сума заборгованості хоча й є за депонованою, але фактично не виплачена позивачу. Також, суд враховує, що з 12.10.2020 року, та це не заперечувалось позивачем у поданій відповіді на відзив, йому відомо про за депоновано суму заборгованості, але до моменту розгляду справи, позивачем не надано суду інформації про причини неотримання ним заборгованості. Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наданої інформації на ухвалу суду про розмір середньоденної заробітної плати цей розмір складає 484,62 гривень. При цьому, суд враховує, що зазначений розмір був розрахований безпосередньо відповідачем, будь-яких заперечень щодо невірного визначення цього розміру, з боку позивача, не надходило, як і інших розрахунків. Суд вважає, що в даному випадку період затримки розрахунку буде складати з 01.04.2020 року по 12.10.2020 року, а саме (квітень 21 день, травень 19 днів, червень 20 днів, липень 23 днів, серпень 20 днів, вересень 22 дні, жовтень 8 днів) 133 дні затримки. Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 133 дні х 484,62 гривні = 64454,46 гривень. З урахуванням досліджених в ході розгляду справи обставин, суд вважає за необхідне враховуючи принцип розумності та справедливості, зменшити розмір середнього заробітку вдвічі до 32227,23 гривень, оскільки дійсно право позивача на своєчасне отримання заробітної плати роботодавцем було порушено, що потягло за собою звернення до суду, але при цьому відповідне порушення було усунено шляхом депонування суми заборгованості, дана сума буде відповідати критерію справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Тобто, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню частково на суму 32227,23 гривень. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі та вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про понесені судові витрати суд виходить з наступного. Позивач при подачі позову просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 7800 гривень та 1500 гривень, в загальному розмірі 9300 гривень. Відповідно до вимог ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В тому числі, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Позивачем надано суду копію договору укладеного між ТОВ «Центр правової допомоги населенню» та [PERSON] від 12.08.2020 року, копії актів надання юридичних послуг від 21.08.2020 року, при цьому при укладання договору, складенні акту, з боку ТОВ «Центр правової допомоги населенню», підписані касиром-адміністратором. Враховуючи положення вимог ст.ст.133, 137 ЦПК України зазначені витрати не є витратами пов`язаними з правничою допомогою адвоката, а тому стягненню не підлягають. Також, позивачем було подано до суду копію договору про надання правової допомоги від 04.11.2020 року укладеного між ним та адвокатом Лебединською І.С., відповідно до якого позивачу надається правова допомога по цивільній справі №644/7147/20, копію додаткової угоди від 04.11.2020 року, в якій між сторонами договору визначено розмір винагороди в 1500 гривень, копію квитанції від 04.11.2020 року до прибуткового касового ордеру щодо сплати [PERSON] за договором про надання правової допомоги від 04.11.2020 року адвокату [PERSON] гонорару в сумі 1500 гривень. Надано розрахунок витрат, пов`язаних з правничої допомогою адвоката, копію ордеру, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт приймання-передачі до Договору від 05.11.2020 року, а саме підготовки відповіді на відзив. Враховуючи наведене, докази щодо фактично понесених витрат позивачем на надання професійної правничої допомоги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат в розмірі 1500 гривень. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задовольняються в повному обсязі, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто в розмірі 840,80 гривень. Окрім того, позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 840,80 гривень, тобто позивачем було переплачено 20 копійок. Позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 79962,30 гривень. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині частково на суму 32227,23 гривень, тобто на 40% від заявлених позовних вимог. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволених вимогам, тобто 840,80х40 % =336,32 гривень.

Outcome: partial