Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що він надав [PERSON] у борг грошові кошти, що було оформлено письмовою розпискою на умовах строковості та зворотності, проте після настання строку повернення грошових коштів, відповідачка останні добровільно не повернула, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 14000,00 доларів США та в національній валюті в розмірі 13000,00 грн., та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 5320,00 доларів США та в національній валюті 4940,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 5395,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 14000,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києвавід 25.07.2018 р. провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав відзив на позов яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що не розписку не писав та грошові кошти у [PERSON] не брав. Повно та всебічно дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази, судом встановлено наступні фактичні обставини, які виникли у правовідносинах між сторонами спору. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. 12.02.2014 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якої, позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 грн., а відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати позивачу відсотки за користування коштами в сумі 280,00 доларів США в гривнях по ринковому курсу долара США на день сплати та по 260,00 грн. Строк повернення коштів був встановлений на першу вимогу (а.с. 8). Як зазначає позивач, [PERSON] з 01.09.2016 р. в односторонньому порядку відмовилась від виконання грошових зобов`язань за договором позики від 12.02.2014 року. 22.03.2018 р. позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 грн. а також сплати процентів за період з 01.09.2016 року відсотків за користування коштами в сумі 5320,00 доларів США та 4940,00 грн. Однак позичальником умови договору позики належним чином не виконані, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на день винесення судового рішення, відповідно до уточнених позивачем вимог склала: прострочена заборгованість за позикою у розмірі 14000,00 доларів США та 13000,00 грн.; відсотки за користування позикою за період з 01.09.2016 р. в сумі 5320,00 доларів США та 4940,00 грн. Крім того, як вбачається з висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.05.2019 р. за № 8194/8195/19-32 складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз рукописний текст та підпис від імені [PERSON] у розписці від 12.02.2014 року виконаний відповідачем по справі [PERSON] (а.с. 174-183). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. У відповідності до ч. 2ст. 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань. Відповідно до норм ст. ст.1046,1047 ЦК Українидоговір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. З урахуванням вищезазначених норм, а також враховуючи те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем позичальнику. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Враховуючи позицію викладену у Постанові Пленуму ВС від 04.07.2018 р. справа № 761/12665/14-ц, то з огляду на аналіз норм матеріального права, які регулюють відносини позики, можливо дійти висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті. П.41 Постанови, відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. П.42 Постанови, за змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. П.44 Постанови, у частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно п.51 Постанови, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. П.52 Постанови, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі у останній редакції, оскільки відповідачка не виконала грошові зобов`язання передбачені договорами позики, добровільно позику не повернула, тому остання має бути стягнута у примусовому порядку. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved