Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] остання отримала кредит в сумі 297687 грн. 50 коп. на строк до 24.04.2026 року для придбання у власність квартири [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Проте, 16.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, яким збільшена процентна ставка кредитування з 15% річних у гривнях на 14,04% річних в доларах США. Проте, він не укладав з банком договір поруки під змінену валюту кредитування з гривні на долари США та збільшену відсоткову ставку з 15% річних у гривнях на 14,04% річних в доларах США, не надавав згоду на зміну зобов`язань та не укладав договір поруки на забезпечення зобов`язань [PERSON] за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит. Також посилався на пропуск банком 6-ти місячного для пред`явлення вимоги до поручителя та припинення основного зобов`язання за договором про іпотечний кредит. В зв`язку з цим, вважав, що договір поруки є припиненим в силу ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України. При цьому також зазначив, що [INFO] позичальник [PERSON] померла. Спадкоємцями першої черги після її смерті були: [PERSON] - мати, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син. [PERSON] та [PERSON] у шестимісячний строк звернулись до нотаріуса із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Останній прийняв спадщину шляхом подачі у шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18 було скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] , який було здійснено на підставі іпотечного договору №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року. Банк завчасно дізнався про смерть боржника [PERSON] , що підтверджується відзивом на позов від 21.05.2018 року, ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду від 21.01.2019 року та рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року, де зазначено, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] , за позовом якого розглядалась справа та було ухвалено рішення. Представник банку був присутній в попередньому судовому засіданні 21.05.2018 року та надав відзив від 21.05.2018 року, складав апеляційну скаргу на рішення суду, в тексті якого чітко зазначено, що позичальник [PERSON] померла та достовірно знав про своє право звернутись до спадкоємця позичальника з вимогою про погашення боргу протягом шестимісячного строку, що зроблено не було. Повний текст рішення суду від 20.11.2018 року представник банку отримав 12.12.2018 року. Таким чином, строк пред`явлення вимоги до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] за боргами спадкодавця [PERSON] закінчився 21.11.2018 року згідно відзиву на позов та закінчився 12.06.2019 року згідно ухвали судді Дніпровського апеляційного суду. До цього часу банк вимоги по боргам спадкодавця [PERSON] до спадкоємця [PERSON] не пред`явив, не дотримавшись строків, передбачених ст.1281 ЦК України, втратив право вимоги до спадкоємців. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати припиненим договір поруки від 24.04.2008 року та визнати Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» таким, що втратив право вимоги за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.10.2020 року в рамках цивільної справи №203/3236/19 було роз`єднано та виділено в окреме провадження позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про припинення договору поруки, визнання банку таким, що втратив право вимоги за договором про іпотечний кредит. Ухвалою від 07.10.2020 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В наданому відзиві представник відповідача зазначив, що за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] , остання отримала кредит в сумі 297687 грн. 50 коп. на строк до 24.04.2026 року для придбання у власність квартири [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором з [PERSON] було укладено договір іпотеки №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, за яким в іпотеку було передано належну останній на праві власності квартиру [ADDRESS] . В зв`язку з порушенням зобов`язання, 17.11.2016 року нотаріусом на підставі ст.ст.33,36 Закону України «Про іпотеку» та п.4.2 іпотечного договору №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року в позасудовому порядку було здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком. Таким чином, відповідно до ст.ст.328,334 ЦК України банк був власником іпотечного майна в період з 17.11.2016 року по 28.05.2019 року, до набрання законної сили рішенням суду у справі №204/1589/18 про скасування державної реєстрації права власності за банком на квартиру. Відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Оскільки на момент смерті позичальника та іпотекодавця [PERSON] 03.01.2017 року, банк був власником іпотечного майна та не мав майнових вимог до померлої, то відповідно не мав пред`являти вимоги до її спадкоємців відповідно до ст.1281 ЦК України. Права банку було порушено з 28.05.2019 року, коли набрало законної сили рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18, тому саме з 28.05.2019 року почав перебіг шестимісячного строку, визначеного ст.1281 ЦК України. Банк звернувся до суду з позовом до спадкоємця боржника (справа №203/3236/19) в межах шестимісячного строку, а тому має право на задоволення своїх вимог в межах успадкованого майна, відповідно до ст.1282 ЦК України. Тому, позовна вимога про визнання банку таким, що втратив право вимоги за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, є необґрунтованою та такою, що підлягає відхиленню. Відповідно до п.1.2 договору поруки поручителю добре відомі всі умови договору про іпотечний кредит. Пунктом 1.5 договору поруки сторони погодили, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем. Згідно п.6.1.6 договору поруки поручитель повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними. Таким чином, поручитель надав згоду на запровадження будь-яких інших нових умов кредитного договору, з моменту їх внесення в кредитний договір, та на збільшення обсягу відповідальності поручителя в зв`язку з такими змінами. Зазначена умова договору поруки є результатом досягнення домовленостей між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Таким чином, підстави для припинення поруки відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України відсутні. В зв`язку з цим, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначив, що за договором поруки від 24.04.2008 року позивач поручався за належне виконання [PERSON] зобов`язань лише за договором про іпотечний кредит від 24.04.2008 року. Проте, кредитор змінив умови первісного договору шляхом укладання нового договору - додаткової угоди від 17.09.2008 року, а договір поруки під змінений кредитний договір не укладався. Таким чином, зобов`язання [PERSON] за договором про іпотечний кредит від 24.04.2008 року були одні, а її зобов`язання за додатковою угодою зовсім інші. За додатковою угодою (п.8.1) зобов`язання змінились в частині процентної ставки у сторону збільшення до 1,17 відсотків на місяць, виходячи із суми залишку заборгованості за кредитом в доларах США, проти 15% річних на залишок заборгованості за кредитом у гривні України (п.1.1 договору про іпотечний кредит). Додаткова угода до договору про іпотечний кредит не містить підпису [PERSON] та підпису зі сторони банку. Законодавець визначив обов`язок спадкоємців повідомити кредитора про відкриття спадщини в залежності від його освідчення про борги спадкодавця. Відповідач знав про відкриття спадщини після смерті позичальника [PERSON] під час розгляду справи в Красногвардійському районному суді м.Дніпропетровська, оскільки позов було пред`явлено [PERSON] , як спадкоємцем. З тексту рішення вбачається, що суд досліджував спадкову справу після смерті [PERSON] та встановив факт прийняття спадщини після її смерті. Представник банку приймав участь в судових засіданнях, оскаржував рішення суду в апеляційному порядку. Проте, банк не скористався можливістю пред`явити вимоги за боргами спадкодавця до спадкоємців, подавши зустрічний позов, або окрему позовну заяву. Проте, банк подав до суду позов до померлої [PERSON] з пропуском шестимісячного строку, приховуючи смерть позичальника. Відповідач позбавлений права стверджувати, що його вимоги до спадкоємців починаються з моменту настання права вимоги, оскільки попередня поведінка відповідача з позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, була недобросовісною, несправедливою та нерозумною, що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому та відповіді на відзив підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених у поданому відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] , остання отримала кредит в сумі 297687 грн. 50 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних, на строк до 24.04.2026 року, для придбання у власність квартири [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором з [PERSON] було укладено договір іпотеки №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, за яким в іпотеку було передано належну останній на праві власності квартиру [ADDRESS] . Також в забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007157 від 24.04.2008 року, в цей же день між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. 16.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року, пунктом 8.1 якої було визначено про надання банком кредиту позичальнику в розмірі 63089,47 доларів США, що дорівнює 302198 грн. 58 коп. та складається із залишку заборгованості за зазначеним вище договором про іпотечний кредит станом на 17.09.2008 року. Також п.8.1 додаткової угоди встановлено сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом. В зв`язку з порушенням зобов`язання, 17.11.2016 року нотаріусом на підставі ст.ст.33,36 Закону України «Про іпотеку» та п.4.2 іпотечного договору №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року в позасудовому порядку було здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком. [INFO] позичальник [PERSON] померла та після її смерті спадщину прийняв її чоловік [PERSON] . Інші спадкоємці за законом першої черги [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на користь [PERSON] . Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та розірвання договорів, вказаний позов було задоволено частково, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] , який було здійснено на підставі іпотечного договору №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року. В задоволенні позовних вимог про розірвання договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року та додаткової угоди до нього від 16.09.2008 року - відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.05.2019 року рішення суду першої інстанції від 20.11.2018 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23.09.2019 року залишено без змін судові рішення попередніх інстанцій. Таким чином, 28.06.2019 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропет-ровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18 набрало законної сили. Заявляючи вимогу про визнання договору поруки від 24.04.2008 року припиненим, позивач посилався на те, що 16.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, яким збільшена процентна ставка кредитування з 15% річних у гривнях на 14,04% річних в доларах США, тим самим збільшено обсяг зобов?язань. Проте, він не укладав з банком договір поруки під змінену валюту кредитування з гривні на долари США та збільшену відсоткову ставку з 15% річних у гривнях на 14,04% річних в доларах США, не надавав згоду на зміну зобов`язань та не укладав договір поруки на забезпечення зобов`язань [PERSON] за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит. Також посилався на пропуск банком 6-ти місячного для пред`явлення вимоги до поручителя та припинення основного зобов`язання за договором про іпотечний кредит. В зв`язку з цим, вважав, що договір поруки є припиненим в силу ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України, а банк втратив право вимоги за договором про іпотечний кредит, в зв`язку із пропуском встановленого ст.1281 ЦК України строку для пред`явлення вимоги до спадкоємців померлого позичальника. Перевіряючи вказані доводи, суд враховує наступне. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України (тут та далі положення ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частинами 1,2 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст.559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно ч.ч.1,2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.5 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником-фізичною особою основного зобов`язання є недійсними. Суд враховує, що 17.11.2016 року нотаріусом на підставі ст.ст.33,36 Закону України «Про іпотеку» та п.4.2 іпотечного договору №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року в позасудовому порядку було здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком. Таким чином, на момент смерті позичальника [PERSON] 03.01.2017 року, право власності на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] , належало останньому, було за ним зареєстровано та фактично не увійшло до складу спадщини, а у банку, з огляду на приписи ч.5 ст.36 Закону України «Про іпотеку», були відсутні правові підстави для заявлення вимог до спадкоємців померлого позичальника та до позивача, як поручителя. Право власності банку на іпотечне майно було скасовано рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18, яке набрало законної сили 28.05.2019 року. Таким чином, саме з вказаної дати іпотечне майно увійшло до складу спадкової маси, зобов`язання померлого позичальника [PERSON] фактично залишились невиконаними та відповідні права та обов`язки перейшли до спадкоємця [PERSON] , а банк набув право вимоги на задоволення своїх вимог повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину (ч.1 ст.1282 ЦК України). З відповідним позовом про стягнення боргу кредитором спадкодавця банк звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська на теперішній час останній розглядається судом в рамках цивільної справи №203/3236/19. Також суд враховує, що позивач не є стороною договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року та не є спадкоємцем померлого позичальника, оскільки відмовився від право на спадщину на користь іншого спадкоємця. Стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку ст.ст.1281,1282 ЦК України не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, з огляду на способи захисту права, визначені ст.16 ЦК України, вимога про визнання банку таким, що втратив право вимоги за договором про іпотечний кредит, не є належним способом захисту порушеного або оспорюваного права, оскільки в даному випадку заінтересована особа може заявити вимогу про визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором внаслідок втрати кредитором права на пред`явлення вимоги або заперечувати з цих підстав проти задоволення позовних вимог банку в рамках відповідної справи за позовом про стягнення заборгованості в порядку ст.ст.1281,1282 ЦК України. Таким чином, суд вважає безпідставними вимоги в частині припинення договору поруки з підстав пропуску банком строків, встановлених ст.1281 ЦК України, а також безпідставними, заявленими у непередбачений законом спосіб та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право вимоги за договором про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року. В частині позовних вимог щодо припинення договору поруки з підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України, суд враховує наступне. В обґрунтування цих вимог позивач посилався на те, що 16.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, яким збільшена процентна ставка кредитування з 15% річних у гривнях на 14,04% річних в доларах США, тим самим збільшено обсяг зобов?язань. Проте, він не укладав з банком договір поруки під змінену валюту кредитування з гривні на долари США та збільшену відсоткову ставку з 15% річних у гривнях на 14,04% річних в доларах США, не надавав згоду на зміну зобов`язань та не укладав договір поруки на забезпечення зобов`язань [PERSON] за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст.509 ЦК України, п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору. Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору. Згідно зі ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо. Враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст.207 ЦК України, допускається, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (лист, заява, телеграма). Принциповим є те, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя. Пунктом 8.9 договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24.04.2008 року сторони домовились про можливість встановлення нового розміру відсоткової ставки за користування кредитом, за наявності зазначених в цьому пункті обставин. Відповідно до п.1.2 договору поруки №DNDZG40000007157 від 24.04.2008 року визначено, що поручителю добре відомі всі умови договору про іпотечний кредит. Пунктом 1.5 договору поруки сторони погодили, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем. Згідно п.6.1.6 договору поруки поручитель повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними. Таким чином, поручитель надав згоду на запровадження будь-яких інших нових умов кредитного договору, з моменту їх внесення в кредитний договір, та на збільшення обсягу відповідальності поручителя в зв`язку з такими змінами. Зазначені вище умови договору поруки є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. В зв`язку з цим, оскільки умовами договору поруки було передбачено згоду поручителя на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження таких змін з поручителем, суд приходить до висновку про відсутність підстав для припинення договору поруки, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України, внаслідок укладання 16.09.2008 року між банком та [PERSON] додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, без згоди позивача як поручителя та без укладання з ним додаткового договору. Вказане узгоджується із правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №200/12880/16-ц, провадження №61-17695св18. Тому позовні вимоги про визнання припиненим договору поруки з зазначених вище підстав суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Поряд з цим, суд враховує, що після смерті позичальника [PERSON] та після набрання 28.05.2019 року законної сили рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2018 року у справі №204/1589/18, банк вимог до поручителя про погашення заборгованості за кредитним договором не пред`являв, пропустивши таким чином встановлений ч.4 ст.559 ЦК України строк для пред`явлення відповідної вимоги, що має наслідком припинення поруки. Також суд визначає, що порука позивача припинилась в силу ст.523, ч.3 ст.559 ЦК України, в зв`язку зі смертю позичальника та переведенням боргу на спадкоємця останнього, згоди забезпечувати виконання зобов`язання якого позивач не надавав. Разом з цим, суд також враховує наступне. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені, зокрема, ст.16 ЦК України. Відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одним із таких способів може бути припинення правовідношення. Згідно з ч.ч.1,2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі №6-69цс11 зроблено висновок, що «у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України на припинення зобов`язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст.ст.3,12-15,20 ЦК України, ст.ст.3-5,11,15,31 ЦПК України). Суд обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього; збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Разом з тим, помилковим є висновок суду про те, що право поручителів підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч.1 ст.559 цього Кодексу. Таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою. Таким чином, визначені ст.559 ЦК України підстави є такими, що мають наслідком припинення поруки, а не договору поруки, як правочину. Оскільки позивачем заявлено вимогу про припинення саме договору поруки, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та в задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки з цих підстав слід відмовити, відмовивши таким чином, в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати слід покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed