Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовними вимогами до відповідача про розірвання шлюбу. Позовна заява обґрунтована тим, що 03 листопада 2010 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було зареєстровано шлюб. На теперішній час позивач та відповідач спільне господарство не ведуть, сумісне проживання припинено, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Від шлюбу у подружжя народилась дитина - донька [PERSON] , яка мешкає разом з позивачем. Відповідач на теперішній час мешкає окремо за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 липня 2018 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 жовтня 2018 року підготовче засідання було відкладено та доручено компетентному суду Російської Федерації загальної юрисдикції за територіальністю провести певні процесуальні дії. 10.07.2019 року на адресу суду повернулись документи, складені Кстовським міським судом Нижегородської області у зв`язку з неможливістю виконання доручення про вручення судових документів та виконання окремих процесуальний дій відносно [PERSON] . Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2019 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду, доручено компетентному органу Російської Федерації вручити Моторіну Юрію Віталійовичу судові документи. Ухвалою Мелітопольського міськрайонному суду Запорізької області від 30 липня 2020 року провадження по справі було поновлено. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився. Матеріали щодо виконання доручення про вручення відповідачу на адресу суду не повертались. Судом були направлені 02 грудня 2019 року за вих.. № 320/5596/18/17418/2019. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Спір про розірвання шлюбу, укладеного між громадянкою України та громадянином Російської Федерації, в силу ч. 1ст. 3 ЦПК України, ст.ст.63,75,76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 29 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах підлягає вирішенню із застосуванням національного законодавства України як Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу, та чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В Україні діє ратифікована Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 р. «Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» між Державами - членами Співдружності Незалежних Держав, учасниками цієї Конвенції, іменовані як Договірні Сторони. Серед інших, сторонами цієї Конвенції є Україна та Російська Федерація. Відповідно до ст. 28 Конвенції, по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. 03 листопада 2010 року [PERSON] , [INFO] , громадянин Російської Федерації, та [PERSON] , [INFO] , громадянка України, зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом РАГС Кстовського району Нижегородської області, актовий запис № 725 /а.с.5/. За час перебування в шлюбних відносинах у подружжя народилась дитина - донька [PERSON] , [INFO] /а.с.6/. Згідно з ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків. Згідно з ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» № 52/5 від 18.10.2000 року із змінами та доповненнями. Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами - учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року (Росія є державою-учасницею даної Конвенції). Як вбачається зі змісту ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, позивач вказує, що їхнє з відповідачем сімейне життя поступово погіршувалось, призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, вони проживають окремо, подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть; оскільки почуття любові та поваги один до одного втрачено, примирення між ними та відновлення сім`ї неможливе. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved