Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 29.04.2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір №000561 фінансового лізингу. Згідно до вказаного договору відповідач зобов»язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль Toyota Corolla, а позивач зобов»язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку який становить не більше 90 (дев»яноста) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Позивач вказував на те, що 29.04.2014 року він сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж в розмірі 23 700,00 грн. а також комісію за організацію лізингу в розмірі 23 700,00 грн., але автомобіль позивач не отримав. Позивач вказував на те, що оскільки договір №000561 фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, то він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, а згідно до ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу сплачені ним кошти. Позивач просив в судовому порядку визнати недійсним договір фінансового лізингу №000561 від 29.04.2014 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON]; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь [PERSON] суму 47 400 гривень сплачену на виконання договору фінансового лізингу № 000561 від 29.04.2014 року та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала вищевказані позовні вимоги позивача. Представник відповідача до суду не з»явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представ ника відповідача в якій просив позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення, а також представник відповідача надав суду письмові заперечення на позов в яких посилав ся на те, що спірні правовідносини врегульовані як загальними нормами (Цивільний кодекс України) так і спеціальними нормами (Закон України «Про фінансовий лізинг»), які підлягають застосуванню у системному зв»язку. При цьому спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Форму договору фінансового лізингу визначено статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а тому нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов»язковим. Заслухавши пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 29.04.2014 року між Товариством з обмеже ною відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] укладено договір №000561 фінансового лізингу з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є: автомобіль Toyota Corolla. Наведене підтверджується копією договору №000561 фінансового лізингу, поясненнями представника позивача та письмовими запереченнями представника відповідача. За умовами вказаного договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» зобов»язувалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль Toyota Corolla, а [PERSON] зобов»язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору /п. 1.1 договору/. Відповідно до п. 1.3 договору, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (Додаток №3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Згідно до п. 2.1 договору, авансовий платіж - сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається в користування лізинго одержувачеві протягом строку який становить не більше 90 (дев»яноста) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комі сії за передачу предмета лізингу. В судовому засіданні встановлено, що 29.04.2014 року позивач сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 23 700,00 грн., що підтверджується копією квитанції №ПН86657 від 29.04.2014 року. Також 29.04.2014 року позивач сплатив відповідачу комісію за організацію лізингу в розмірі 23 700,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН86605 від 29.04.2014 року. Наведене також вбачається і з письмових пояснень представ ника відповідача. Судом встановлено, що відповідач на даний час не передав позивачу предмет лізингу по вказаному договору, а саме: автомобіль Toyota Corolla. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізинго давець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізонгоодержува чем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). А в ч. 2 цієї ж статті вказано, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особли востей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосу вання норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов»язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Судом встановлено, що договір №000561 фінансового лізингу від 29.04.2014 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. Оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально то відповідно до ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір фінансового лізингу №000561 від 29.04.2014 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] [PERSON] вичем. Згідно до ст. 216 ЦК Цкраїни, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в розмірі 23 700,00 грн. та комісію за організацію лізингу в сумі 23 700,00 грн., а всього 47 400,00 грн. Суд також вважає за необхідне стягнути звідповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 974,40 грн. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача в письмових заперечен нях про те, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов»язковим, оскільки ці посилання представника відповідача спростовуються вищенаведеними доказами. На підставі ст.ст. 215,216,220,799,806 ЦК України,

Outcome: approved