Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 07 травня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., реєстровий номер 4589, згідно якого відповідач, [PERSON], виступаючи в якості представника по довіреності від імені довірителя відповідача, [PERSON] передав, а позивач прийняв 397 000 тисяч гривень, що на той час було еквівалентно 50 000 доларів США, згідно договору повернути позику позивач зобов'язувався до 07 травня 2011 року. Перед укладанням договору позики [PERSON] висунув додаткову вимогу, згідно якої позивач для забезпечення виконання зобов'язань по виплаті боргу повинен укласти договір дарування земельної ділянки, загальною площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 08.04.2006 року та розпорядження Обухівської райдержадміністрації №178 від 15 березня 2007 року. У зв'язку з терміновою необхідністю отримати грошові кошти позивач погодився на дану вимогу відповідача і в той же час 07 травня 2010 року нотаріусом Вовк І.І. було посвідчено договір дарування, з метою забезпечення повернення боргу за договором позики, який був посвідчений, згідно якого позивач, [PERSON] подарував, а відповідач, [PERSON] в особі представника - [PERSON] прийняв в дар спірну земельну ділянку. Також між сторонами було домовлено, що відповідачі не будуть проводити державну реєстрацію відповідного договору дарування земельної ділянки та переоформляти право власності, оскільки він укладається як захід забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, відповідачам земельна ділянка не потрібна, а тому після сплати позивачем суми позики, відповідно до ст.ст. 651, 654 ЦК України, за згодою сторін договір буде розірвано. В зв'язку з цим з урахуванням збільшення позовних вимог в ході розгляду справи просить суд, визнати договір дарування вказаної земельної ділянки, витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння. Скасувати державну реєстрацію за [PERSON] та зареєструвати право власності на земельну ділянку за позивачем.(т.1 а.с.3-8,166-171). Представники позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням їх уточнень підтримав з підстав викладених у позовній заяві та пояснив, що [PERSON] фактично вів в оману позивача при укладенні оскаржуваних договорів, оскільки позивач беручи в борг кошти в відповідача не мав на меті дарувати йому спірну земельну ділянку, а лише надавав її в виді гарантії повернення боргу. Тому з урахуванням збільшення позовних вимог в ході розгляду справи просить суд, визнати договір дарування вказаної земельної ділянки, витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння. Скасувати державну реєстрацію за [PERSON] та зареєструвати право власності на земельну ділянку за позивачем. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням їх збільшення та просить задовольнити, оскільки його фактично ввели в оману. Підписуючи оскаржуваний договір він фактично надав земельну ділянку в заставу за кошти які брав в відповідача в борг. Прицьому він уточнив. Що всі справи він мав з [PERSON], а [PERSON] він ніколи не бачив та угод не укладав. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів, що договір дарування був удаваним правочином, а підставами його укладання було те, що відповідач надавав позивачу позику безвідсотково і саме вказана земельна ділянка була платою за користування кредитом. Крім того, позивачем не обґрунтовано на яких підставах спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки повинен бути визнаний судом недійсним. Також вказав , що позивачем пропущено строк звернення до суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв, клопотань суду не надали. Третя особа, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. в судове засідання не з'явилась, подала до суду відгук на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Третя особа, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Семенченко В.І. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, заяв, клопотань суду не надав. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, перевіривши матеріали справи, знаходить, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 08.04.2006 року та розпорядження Обухівської райдержадміністрації №178 від 15 березня 2007 року позивачу належала земельна ділянка площею 1,0000 га, яка розташована в с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. (т.1 а.с. 37). 07 травня 2010 року між [PERSON] (позивальник) та [PERSON], який на підставі довіреності діяв від імені [PERSON] (позикодавець) було укладено договір позики, засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за реєстровим №4589. Відповідно до даного договору позикодавець передав а позичальник прийняв у власність 397000 грн. зі строком виплати до 07.05.2011 року. Договір позики є безпроцентний. (т.1 а.с.9). 07 травня 2010 року між позивачем та та [PERSON], який на підставі довіреності діяв від імені [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за реєстровим №4590. Нормативно грошова оцінка та вартість в яку сторони оцінили дар становить 17771,57 грн. (т.1 а.с.10). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку, ринкова вартість земельної ділянки площею 1,0000 га, державний акт серії [NUMBER], станом на 21.10.2013 року становить 3265900, 00 грн. (т.1 а.с.11-28). 19 травня 2013 року між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON], від імені якої на підставі довіреності діяв громадянин [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, засвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенченком В.І., зареєстрований в реєстрі за № 665. ( т.1 а.с.39-40). 17 жовтня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] та доводиться дружиною [PERSON], яка зареєстрована та проживає в [ADDRESS] зазначену земельну ділянку, площею 1,0000 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області. Вказаний правочин нотаріально посвідчив приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, яка проводить нотаріальну діяльність в [ADDRESS] (т.2 а.с.3-25). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], що він є товаришом по бізнесу [PERSON]. Також в 2010 році його товариш повідомляв його, що в нього є інвестор який під заставу земельної ділянки в с. Плюти надасть йому кошти. При підписанні оскаржуваного договору він не був присутній, але йому відомо, що [PERSON] взяв в бор 50 тис. доларів США під заставу вказаної земельної ділянки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з [PERSON] та [PERSON]. В травні 2010 року йому від [PERSON] стало відомо що [PERSON] взяв в нього кошти в борг під заставу земельної ділянки, при цьому вони наголошували що земельна ділянка передається в виді застави. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є братом позивача, останнього він познайомив з [PERSON], який надавав кошти в борг. В 2010 році брату були потрібні кошти, тому він взяв їх у [PERSON] в борг під заставу земельної ділянки в с. Плюти. Також він був присутній при укладенні договору, де [PERSON] не погодився укладати договір застави, а для більших гарантій попросив укласти договір дарування, який обіцяв скасувати при поверненні коштів. Фактично [PERSON] ввів брата оману. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частини 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Рішенням Ленінського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2011 року встановлено, що позивач [PERSON] з метою часткового забезпечення договору позики, подарував відповідачу, [PERSON] земельну ділянку площею 1,0000 га, розташовану за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, Українська міська рада, с. Плюти, підписавши вказаний договір дарування в день отримання позики. Дане рішення є чинним та набуло законної сили. (т.1 а.с. 41-42). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Отже на момент укладення договору дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, яка розташована в с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області у позивача волевиявлення не відповідало внутрішній волі, оскільки фактично він мав намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його у забезпечення повернення отриманої позики, а відповідач не мав наміру отримати дане майно у власність, а мав намір забезпечити за рахунок даного майна свої вимоги щодо повернення наданої позики, але відповідач ввів позивача в оману і не повідомив, що не мав наміру розривати договір дарування після сплати позивачем позики, а насправді має намір отримати дане майно у власність і відчужити його на платній основі іншій особі і за рахунок цього збагатитись. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Таким чином суд, приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір застави земельної ділянки, а не договір дарування, а тому вимога позивача про визнання договору дарування земельної ділянки від 07 травня 2010 року знайшла своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка вибула з власності позивача поза його волі, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі ст. ст. 387, 388, 396 Цивільного кодексу України, таким чином підлягає задоволення позовна вимога щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] з скасуванням державної реєстрації. Твердження представника відповідача, що договір дарування був укладений з метою винагороди за надання безвідсоткового кредиту не підтверджені будь-якими доказами та спростовуються ринковою вартістю земельної ділянки. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. Щодо позовної вимоги про реєстрацію за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, суд вважає її передчасною оскільки позивачем не надано доказів не можливості такої реєстрації в встановленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: partial