Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 39\~208,84 гривень, вихідну допомогу 25\~571,07 гривень , суму компенсації за невикористану відпустку 4004,25 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою судді від 20 серпня 2018 року провадження по справі відкрито, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 05.09.2018 року відповідач надав відзив на позов, в якому, не оспорюючи наявність заборгованості по заробітній платі , зазначив, що вказана сума має бути зменшена на суму податків та обов»язкових платежів. Щодо середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, зазначив, що позивачем не зазначено період стягнення середнього заробітку та не надано відповідного розрахунку, а отже , позов в цій частині підлягає залишенню без задоволення. 14.09.2018 року позивачка надала уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 67\~519,90 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. 21.09.2018 року відповідач надав відзив на уточнену позовну заяву , в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі , з підстав необґрунтованості позову. У вступному слові позивачка позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, однак зазначила, що 03.10.2018 року нею було отримано суму заробітної плати за вересень 2017 року в розмірі 5252,53 гривень. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи , до судового засідання не з»явився повторно , у зв»язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи . Суд, вислухавши вступне слово позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази , вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що підтверджено наказом про припинення трудового договору від 12.07.2018 року № 2921-к та копією трудової книжки, що [PERSON] з 06.09.2012 року працювала в ПАТ «Запоріжжяобленерго» на різних посадах. 12.07.2018 року позивачка була звільнена за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв»язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю , умов колективного чи трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем надані належні та допустимі докази того, що на час звільнення, їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Наразі заборгованість, з урахуванням наданих пояснень щодо виплати позивачу заборгованості за вересень 2017 року , складає 62\~267\~гривень 37\~копійок ( 67\~519,90 грн.- 5252,53 грн.) , що підтверджено довідкою наданою відповідачем. Відповідно до вимог\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. Згідно зі\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми\~ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які їй належать. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1\~ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою повязана виплата. Як вбачається з довідки, наданої відповідачем , середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] складає 405,89 гривень . Оскільки , з позивачем при звільнені розрахунку в повному обсязі проведено не було , а за період позовних вимог з 13 липня 2018 року по день ухвалення рішення суду 04 жовтня 2018 року минуло 59 робочих днів ( без урахування святкових та вихідних) , то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 59 днів * 405,89 гривень = 23 947 ,51 гривень. При цьому суд зазначає, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обов»язком роботодавця та працівника, суд визначає суму , що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов»язкових платежів (п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13). Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial