Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що він працював машиністом бульдозера на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та ТОВ «Шляхпостач КР». Актом форми П-4 розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання, а саме: п. 19, вина підприємства відповідачів підтверджена повністю. Довідками МСЕК серії [NUMBER] встановлено первинно та безстроково 35 % ступінь втрати професійної працездатності. Відповідно до вказаних документів позивачу встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба та ХОЗЛ, внаслідок чого він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв`язку з професійним захворюванням було порушено нормальні життєві зв`язки позивача. Позбавившись можливості реалізовувати свої звички та бажання, у нього постіно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, він не може вести повноцінний образ життя, відчуває страждання, фізичну біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої в почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. У зв`язку з чим, позивач вважає, що з боку роботодавців йому має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я. Розмір моральної шкоди він розраховує відповідно до даних Головного управління статистики у Дніпропетровській області, а сааме: середньомісячна номінальна заробітна плата штатних працівників, зайнятих у юридичних осіб області та їх відокремлених підрозділах з кількістю найманих працівників 10 і більше осіб, з січня 2016 року становила 4445,00 грн., так як професійне захворювання встановлено в 2013 році, тобто пройшло три роки, то 4445,00 грн. * 3 роки, що дорівнює 160000,20 грн. Згідно з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 15.03.2013 року підтверджена вина відповідачів та не визначено окремо ступінь вини кожного підприємства, то 160000,20 грн. : 2 (кількість винних відповідачів), дорівнює 80000,10 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» суму моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 80000,10 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, а також стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР» суму моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 80000,10 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» Курочкіна І.С. у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення проти позову, які обгунтовані тим, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не можуть бути підтверджені ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікрізами, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Крім того, оцінюючи розмір моральної шкоди в сумі 139925,00 грн. позивач не обґрунтував з чого він виходив при розрахунку зазначеної суми, не врахував засад справедливості, розумності, а також критеріїв судової практики за аналогічними спорами. При ухваленні рішення представник відповідача також просив врахувати тяжке фінансове становище, яке склалося на комбінаті. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР» Кафтасьєва Г.В. у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, в матеріалах справи знаходяться заперечення відповідача проти позову, які обгунтовані тим, що на підприємстві відповідача позивач працював лише 2 роки 10 місяців 14 днів, що не може бути достотнім для встановлення зв`язку захворювання позивача з умовами його праці. Відповідач як роботодавець добросовісно виконував обов`язки, передбачені ст. 5 Закону України «Про охорону праці» та п. 1 ст. 29 КЗпП України, а саме: проінформував позивача про умови та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, можливі наслідки їх впливу на здоров`я та про його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Також відповідач зазначає, що одним із факторів, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання у позивача, є тривалість його роботи у шкідливих умовах і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Проте, підприємство відповідача здійснює господарську діяльність, пов`язану з будівництвом залізниць, тому робота позивача не могла спричинити виникнення у нього професійного захворювання. Отже, причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи у шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника у шкідливих умовах праці. Крім того, позивач не зазначив, в чому полягає заподіяна йому моральна шкода відповідачем, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. Разом з цим відповідач вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, КЗпП України та Законом України «Про охорону праці». Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці (а.с. 6-8) з 22 березня 1974 року по 30 вересня 2009 року працював у ПрАТ «ПівнГЗК» трактористом в кар`єрі, машиністом крана, машиністом бульдозера. 30 вересня 2009 року він звільнився у зв`язку з переведенням до ТОВ «Шляхпостач КР». З 01 жовтня 2009 року до 01 лютого 2011 року працював у ТОВ «Шляхпостач КР» машиністом бульдозера в кар`єрі та на кар`єрній поверхні шостого розряду на дільницю № 7.2 механізації для забезпечення робіт постійних колій служби механізації колійних робіт № 7. З 01 лютого 2011 року до 14 серпня 2012 року машиністом бульдозера (гірничі роботи) на дільницю 7.2 механізації для забезпечення робіт постійних колій служби механізації колійних робіт. Звільнений 14 серпня 2012 року за власним бажанням. Довідкою МСЕК серії [NUMBER] від 20.05.2013 (а.с. 5) позивачу встановлено 35% втрати працездатності по професійному захворюванню, з них 25% - вібраційна хвороба та 10% - ХОЗЛ з 22 квітня 2013 року та безстроково. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення медичним лікуванням та виробами медичного призначенн. Згідно з висновком про наявність шкідливих умов праці, зазначених у п. 13 акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 15 березня 2013 року (а.с. 9-10) такими є виробнича загальна транспортна вібрація, аерозоль переважно фіброгенної дії в параментрах, що перевищували гранично допустимі. Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 березня 2013 року встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є: вібрація, еквівалентний рівень віброприскорення в дБ: 68 при гранично допустимій 65. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація, мг/мз: з вмістом кристалічного діоксиду кремнію (SіО2) у пилу від 10% до 70% - 2,6 при гранично допустимій до 2,0. Умови праці машиніста бульдозера за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії відноситься до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за рівнем виробничої загальної транспортної вібрації до ІІІ класу 1 ступеню шкідливості. З дослідженого судом п.16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 березня 2013 року вбачається, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи на дільниці підйомно-транспортного устаткування машиністом бульдозера (кранівником) виконував роботи в кар`єрах та на кар`єрній поверхні з керування бульдозером Б10М.0111 ЕН для переміщення гірничої маси, грунту та інших матеріалів, виконання планувальних робіт в кар`єрі, на відвалах, зачищення пласта, брівки, розрівнювання породи, профілювання і підвищення колій, підтягування гірничої маси, розорювання відвалів, в умовах впливу підвищених параметрів виробничої загальної транспортної вібрації, аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони, джерелами утворення яких були відповідно конструктивна недосконалість бульдозера та несвоєчасне проведення зрошення робочого майданчика переміщення бульдозера. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідачі не виконали. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 15 березня 2013 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача є перевищення гранично допустимого рівня шкідливого фактору виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідачів у частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованість позивача при укладенні трудового договору та після проведення атестації робочих місць про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи відповідачів щодо відсутності факту їх вини, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Крім того посилання відповідачів на те, що вони не вчинили будь-яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з ушкодженням здоров`я та заподіянню моральних страждань позивачу, суд відхиляє, оскільки вони не знімають з відповідача обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання. Посилання відповідачів на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, доводи відповідачів про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, представник товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхпостач КР» стверджує, що позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Проте суд не може з цим погодитися, оскільки згідно з пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Оскільки зазначений спір стосується відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється, а наведені у запереченнях доводи про те, що до цієї вимоги застосовується передбачена у частині першій статті 233 КЗпП України спеціальна позовна давність у три місяці, є помилковими. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, та від 23 січня 2019 року у праві № 210/2104/16-ц. Таким чином, судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він пропрацювавши на підприємстві відповідачів 38 роки 4 місяці 14 днів у шкідливих умовах втратив професійну працездатність у розмірі 35% з 22 квітня 2013 року, безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійним болем. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, необхідністю проходити лікування (про що свідчать виписні епікризи, а.с. 11-15), що призводить до необхідності докладати додаткових зусиль для організації його життя. За отриманого професійного захворювання повне одужання позивача не можливе, що свідчить про наявність значних і постійних моральних страждань. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідачів та у шкідливих умовах втратив професійну працездатність, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 160000,20 грн. посилався на розрахунки, здійснені виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на січень 2016 року (4445 грн. х 3 роки (36 місяців) = 160000,20 грн.). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд, враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків та потребує від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] , виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, потрібно стягнути з відповідача ТОВ «Шляхпостач КР» 10000,00 грн., а з відповідача ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - 40000,00 грн. за встановлену втрату професійної працездатності у розмірі 35% з 22.04.2013, безстроково. Крім того, враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь держави витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У даному випадку сума судового збору становить 500 грн. (50000,00 х 1600,00 грн.: 160000,20 грн.). На підставі викладеного, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial