Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним рішення №201-ХХІІІ-У Пологівської сільської ради Васильківського району Київської області від 16 вересня 2008 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства» відповідачу - [PERSON], загальною площею 0,49 га в с.Пологи Васильківського району Київської області по вулиці Л.Українки під №18 та просила скасувати державну реєстрацію права власності на вище зазначену земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач є співвласниками будинку по ? частині за кожним, який розташований на вище вказаній земельній ділянці. Проте, на підставі оскаржуваного рішення сільської ради відповідач набув права власності на всю земельну ділянку, що позбавляє позивача на реалізацію своїх майнових прав щодо належного їй нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON],в судовому засіданні вимоги позову визнав. Від голови Пологівської сільської ради на адресу суду надійшов лист про слухання справи у їх відсутності, вимоги позову визнали. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст.ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З положень ст.ст.57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість. У відповідності до положень ч.1 і ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть у справ, не підлягають доказуванню. Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставині. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Положення ст.ст.152 і 155 ЗК України передбачають, користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права користування земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до положень ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. У відповідності до положень ст. ст.355 і 366 ЦК України власність двох осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Положення ч.3 ст.358 ЦК України визначають, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Рішенням № 201-XXIII-V Пологівської сільської ради Васильківського району Київської області від 16 вересня 2008 року «Про передачу безплатно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства в зв'язку із зміною власника» припинено право користування земельною ділянкою [PERSON] і передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,42 га, з них - 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, 0,17 га - для ведення особистого селянського господарства, в зв'язку з одержанням у спадщину житлового будинку по вулиці Лесі Українки, 18. З огляду матеріалів зазначеної цивільної справи (правочинів, судових рішень) вбачається, що, визнано сторонами, за правовстановлюючими документами позивачеві та відповідачу належить по ? частині житлового будинку під №18 по вул..Л.Українки в с.Пологи Васильківського району Київської області. Таким чином, задовольняючи позов, суд, виходить з того, що представником позивача в судовому засіданні доведена незаконність передачі відповідачеві у приватну власність земельної ділянки, яка не відповідає належної йому частки у спільній часткової власності будинку № 18 по вул.Л.Українки в с.Пологи Васильківського району Київської області, що порушує його права на отримання земельної ділянки, що відповідає саме його розміру частки у праві власності на нерухомість, а тому відповідне рішення органу місцевого самоврядування щодо виділення земельної ділянки та її державної реєстрації підлягають скасуванню. На підставі наведеного та

Outcome: approved