Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне. З 17.09.2007 р. позивач працював у відповідача на посаді консультанта у галузі інженерної справи Представництва Фірма HERBOVITAL 2 - S.R.L. (ЕРБОВІТАЛ 2 - С.Р.Л.), а 18.09.2015 року звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Представництва. Проте, з Позивачем при звільненні не проведено остаточний розрахунок: не виплачена заборгованість по заробітній платі за червень-вересень 2015 року у сумі 105083,00 грн. та вихідна допомога - 35315,85 грн. Індексація заробітної плати (окладу) складає 1651,05 грн. Станом на день звернення до суду з даним позовом порушення прав Позивача на проведення остаточного розрахунку при звільненні тривають. Так, Позивач ставить питання про стягнення з Відповідача в примусовому порядку на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за червень-вересень 2015 року у сумі 105083,00 грн., вихідну допомогу - 35315,85 грн., індексацію заробітної плати - 1651,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2015 року по день винесення рішення суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення. Вказав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки рішенням італійського суду на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі, штрафні санкції, а стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні італійським законодавством не передбачено. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що Позивач працював у Відповідача на посаді консультанта у галузі інженерної справи Представництва Фірма HERBOVITAL 2 - S.R.L. (ЕРБОВІТАЛ 2 - С.Р.Л.) з 17.09.2007 року. 30.01.2015 року між Сторонами укладено трудовий договір, відповідно до п. 4.1 якого Сторонами узгоджено заробітну плату Позивача в розмірі 28668,00 грн. на місяць. Відповідно до положень п. 8.3 трудового договору у випадку виникнення спору між представництвом та працівником він підлягає врегулювання шляхом безпосередніх переговорів, якщо спір між сторонами не буде врегульований, то він підлягає вирішенню в установленому чинним законодавством України порядку. 18.09.2015 року Позивача звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією представництва. Разом з тим, з Позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно доводів позовної заяви, які представником Відповідача не оспорювалися, станом на день розгляду справи призначені Позивачу виплати Відповідачем добровільно не сплачені. Згідно розрахункових листів Відповідача загальна сума заборгованості по заробітній платі позивача станом на день звільнення становить 142 049,90 грн., що включає в себе суму заборгованості нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі - 105083,00 грн., вихідну допомогу у розмірі - 35315,85 грн. та невиплачену індексацію заробітної плати (окладу) у розмірі - 1651,05 грн. Також судовим розглядом встановлено, що рішенням Колегії четвертої по цивільним справах та по справах про банкрутство Суду м. Болонья (Італія) у справі № 173/15 (173/2015) від 16.12.2015 року визнано вимоги позивача [PERSON] на стягнення невиплаченої заробітної плати та не проведення розрахунку при звільненні на загальну суму 5 468,65 Євро, що за курсом Національного банку України складає 159507,00 грн. При цьому, вказаним рішенням італійського суду визначено, що будь-які нарахування припиняються позивачу з моменту порушення справи про банкрутство. Проте рішення Італійського суду не визнане в установленому законом порядку на території України відповідно до ст. 390 ЦПК України, Закону України «Про правонаступництво», положень Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів 1978 року, Конвенції між СРСР та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210 1979 року, що також підтвердили представники сторін у судовому засіданні. Враховуючи положення п. 8.3 вищевказаного трудового договору, укладеного між Сторонами, суд дійшов висновку, що оскільки рішення італійського суду про стягнення на користь Позивача невиплаченої заробітної плати, яке на території України в установленому законом порядку не визнане, порушені права Позивача щодо отримання повного розрахунку в день звільнення підлягають захисту в установленому чинним законодавством України порядку. Крім того, лише чинним українським трудовим законодавством передбачено відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати Позивача відповідно до вказаного Порядку, розмір якої становить 1307,99 грн. З урахуванням того, що Відповідач не провів з Позивачем остаточного розрахунку при звільненні, то відповідно до умов ст. 117 КЗпП України з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 19.09.2015 року по день ухвалення рішення суду, тобто по 16.05.2017 року, (1307,99 грн. х 415 робочих днів) у розмірі 542815,85 грн. Наданий Позивачем розрахунок суми заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений виходячи з кількості календарних днів, а відтак, є помилковим. При цьому, суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, згідно з яким для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 6848 грн. 64 коп., що становить 1% від сум задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial