Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 26.04.2007 Генічеським районним судом винесено постанову у справі № 2-а-55/2007 за позовом [PERSON] до Генічеського державного бюро технічної інвентаризації, якою задоволені його позовні вимоги про зобов`язання зареєструвати право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] . На підставі зазначеної постанови 22.05.2007 за [PERSON] оформлено право власності на вказані об`єкти. Водночас, вищевказане рішення суду не набрало законної сили та в подальшому було скасоване постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2008 року, а в задоволені позовних вимог відмовлено. Таким чином, підстава для реєстрації права власності на вказані об`єкти скасована. А тому право власності на майно на базі відпочинку « [INFO] » є набутим незаконно. Водночас, [PERSON] 28.05.2015 року уклав договір купівлі-продажу частки нежитлових будівель з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому на підставі зазначеного договору купівлі-продажу 17.06.2015 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір про виділу у натурі часток нерухомого майна. Зазначений договір передбачив виділ у натурі в одиницю з нежитлових будівель [ADDRESS] . На підставі договору про виділ у натурі часток нерухомого майна від 17.06.2015 здійснено державну реєстрацію прав власності на майно наступним чином: [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 137,8 кв.м.; [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 17,8 кв.м.; [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 9,9 кв.м.; [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 6 кв.м.; [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 14,7 кв.м.; [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 14,7 кв.м. В подальшому 14.09.2015 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 40/100 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] з [PERSON] . Та, 19.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 60/100 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаних договорів купівлі-продажу здійснено державну реєстрацію прав власності [PERSON] на частку (40/100) нежитлової будівлі площею 14,7 кв.м. та на частку (60/100) нежитлової будівлі площею 14,7 кв.м. Позивач вважає, що вказані договори є незаконними, прямо суперечать вимогам чинного законодавства, а спірні об`єкти підлягають знесенню. В судовому засіданні представник Генічеської міської прокуратури вимоги позову підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник Стрілківської сільської ради до суду не прибув, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Представники ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту підтримали позов, наполягають на задоволенні, пояснили, що відповідач [PERSON] колись був працівником підприємтста, перебував на базі відпочинку, розмістив там якісь металеві будиночки, потім через суд визнав на них право власності, через деякий час провів їх відчуження, але формально, так як він по цей час перебуває на базі відпочинку, проводить діяльність.Підприємство взагалі не було обізнано, що він оформлював власність на нерухоме майно на земельній ділянці підприємства, дозволів вони не надавали, дізнались вже коли [PERSON] почав оформлювати право на земельну ділянку на себе. Вже декілька років позбавлені права користування своєю земельною ділянкою. [PERSON] до судового засідання не прибув, просить відкласти розгляд справи у зв`язку з пандемією COVID-19. Інші відповідачі були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, але до судового засідання не прибули. Суд вважає, за можливе розглянути справу по суті, оскільки відповідачі неодноразово не прибувають до судового засідання, що на думку суду є навмисним затягуванням процесу. Крім того, пандемія COVID-19 не мже бути причиною відкладення розгляду справи, оскільки [PERSON] проживає на території Генічеського району. В свою чергу, з 12 травня 2020 року на території України діють пом`якшені карантинні заходи, що дає можливість [PERSON] прибути до суду. За результатами розгляду цього клопотаня суд вважає занеобхідне відхилити, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину від учасників справи не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист № 9-рс-186/20 від 16 березня 2020 року) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами. Крім того, відповідач [PERSON] декілька разів відкладав розгляд справи з різних причин , але жодного разу не висловив свою позицію, відзиву не надав, заявляв клопотання про залучення захисника, чим не скористався, такі дії суд свідчать про умисне затягуваня справи. Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останніми не заявлено. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Щодо права прокурора на звернення до суду з вищевказаним позовом, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво в суді інтересів держави, організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом. Згідно з вимогами ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (від 14.10.2014 № 1697-VII в редакції Закону від 02.07.2015 №578-УІП) (далі - Закон), прокурор здійснює представництво а суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює; орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності, такого органу. Частиною 6 ст. 23 Закону під час здійснення представництва інтересі держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним, законом, зокрема, звертатися до суду з позовом, брати участь у розгляді справи. Згідно з ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Частиною 4 ст.56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення Інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Крім того, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Протокол) є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена у ст.1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти. Згідно зі ст.ст.13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України. Відповідно до ст.142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до приписів ч,5 ст.1.6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 ст.60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. При цьому, враховуючи вимоги ст. 19 Конституції України, територіальна громада с.Стрілкове як власник спірної ділянки делегує Стрілківській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Так, 26.04.2007 Генічеським районним судом винесено постанову у справі № 2-а-55/2007 за позовом [PERSON] до Генічеського державного бюро технічної інвентаризації, якою задоволені його позовні вимоги про зобов`язання зареєструвати право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] : вагончик літ. С; вагончик літ. Р; незакінчену будівництвом їдальню, літ. У; вагончик літ. Х; вагончик літ. Ф; вбиральню літ. Ц; душову літ. Ч; майстерню, літ. Ш; склад літ. Щ; вагончик-склад літ. Ю; трансформаторну № 12 ; обладнання ППКС - № 11. На підставі зазначеної постанови 22.05.2007 за [PERSON] оформлено право власності на вказані об`єкти (реєстраційний номер № 18942438). Водночас, назване рішення суду не набрало законної сили та в подальшому було скасоване постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2008 року, а в задоволені позовних вимог відмовлено. Таким чином, на думку суду підстава для реєстрації права власності на вказані об`єкти скасована. Ухвала апеляційного суду Херсонської області набрала законної сили. А тому право власності на майно, а саме: нежитлові будівлі, які розташовані на базі відпочинку « [INFO] » є набутим незаконно, та підлягає скасуванню. Водночас, [PERSON] , 28.05.2015 року укладає договір купівлі-продажу частки нежитлових будівель з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказаний договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна за № 569. В подальшому на підставі зазначеного договору купівлі-продажу 17.06.2015 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір про виділу у натурі часток нерухомого майна, який також посвідчено нотаріально та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна за № 670. Зазначений договір передбачив виділ у натурі в одиницю з нежитлових будівель [ADDRESS] : - частки [PERSON] в розмірі 53/100, а саме об`єкту нерухомого майна: майстерня, літера «Ш», загальною площею 9,9 квадратних метрів; - частки [PERSON] в розмірі 7/100, а саме об`єкту нерухомого майна: вагончик, літера «Р», загальною площею 17,8 квадратних метрів; - частки [PERSON] розмірі 5/100, а саме об`єкту нерухомого майна: столова незавершеного будівництва, літера «Ф», загальною площею 14,7 квадратних метрів; - частки [PERSON] в розмірі 27/100, а саме об`єкту нерухомого майна: вагончик, літера «У», загальною площею 137,8 квадратних метрів; - частки [PERSON] в розмірі 6/100, а саме об`єкту нерухомого майна: майстерня, літера «X», загальною площею 14,7 квадратних метрів; - частки [PERSON] в розмірі 2/100, а саме об`єкту нерухомого майна: майстерня, літера «С», загальною площею 6,0 квадратних метрів. На підставі договору про виділ у натурі часток нерухомого майна від 17.06.2015 здійснено державну реєстрацію прав власності на майно наступним чином: [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 137,8 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 22157628 від 17.06.2015); [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 17,8 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 22155998 від 17.06.2015); [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 9,9 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 22155193 від 17.06.2015); [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 6 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 22158874 від 17.06.2015); [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 14,7 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 22157010 від 17.06.2015); [PERSON] оформлено право власності на нежитлові будівлі площею 14,7 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 22159617 від 17.06.2015); В подальшому 14.09.2015 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 40/100 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] з [PERSON] .. Вказаний договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна за № 1335. Та, 19.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 60/100 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна за № 760. На підставі вказаних договорів купівлі-продажу здійснено державну реєстрацію прав власності [PERSON] на частку (40/100) нежитлової будівлі площею 14,7 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 24397644 від 14.09.2015) та на частку (60/100) нежитлової будівлі площею 14,7 кв.м. (рішення про державну реєстрацію № 14220358 від 19.04.2016). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи, що підставу для визнання права власності на вказані об`єкти - рішення суду скасовано, реєстрація права власності на вказані об`єкти за [PERSON] є такою, що суперечить нормам чинного законодавства.Тобто відповідач [PERSON] на момент укладення таких угод не був власником майна в розумінні вимог ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Разом з тим, в силу ст. 203 ЦК України, підставу для виникнення права власності на спірний об`єкт за [PERSON] на момент укладення договорів було скасовано, а відтак предметом договорів купівлі-продажу від 28.05.2015, а в подальшому і договору про виділу у натурі часток нерухомого майна від 17.06.2015 було майно, право власності на яке у встановленому порядку не набувалось. Згідно зі ст. 665 ЦК України, істотною умовою договору купівлі-продажу є товар ( предмет). Зважаючи, що предметом договору є майно, право власності на яке не набувалось, така істотна умова спірних договорів, як предмет не дотримана. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а тому підлягає визнанню їх недійсними. Відповідно до вимог ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Згідно п.18 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України). Зважаючи, що предметом спірних договорів було майно, яке незаконно розміщувалось на земельній ділянці державної власності, вказані договори є такими, що порушують публічний порядок та підлягають визнаюю недійсними. Згідно зі ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі- Закон), в редакції, яка діяла на момент укладення спірних договорів, Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону, обов`язковій державній реєстрації підлягає, зокрема право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.5 Законуу Державному реєстрі прав реєструються, зокрема, речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно з ч.2 вказаної статті, якщо законодавством передбачено прийняття до експлуатації об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Обов`язок та порядок прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта передбачався вимогами Закону України «Про плануваннята забудову територій» від 20.04.2000 року, що був чинний на момент зведення спірного майна [PERSON] та подальшому визнанню на нього права власності. Зокрема, згідно з вимогами ст. 28-1, 29 вказаного Закону, початку будівельних робіт передувало отримання дозволу на виконання підготовчих робіт, дозволу на виконання будівельних робіт. При цьому, обов`язковим додатком до заяви про надання дозволу на початок підготовчих робіт був документ, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою. Однак, відповідачем 1 при здійсненні будівництва майна по [ADDRESS] , не отримано вказані дозволи. Це підтверджується рішенням Госпадарського суду Херсонської області від 10.09.2009 року у справі № 7/243-ПН-08 за позовом ПП [PERSON] до Генічеської РДА про визнання права власності на спірне майно. Згідно зі ст. 30-1 вказаного Закону, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого сертифіката відповідності. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів будівництва забороняється. Таким чином, спірний об`єкт не прийнято у встановленому законодавством порядку до експлуатації. Спірне майно було збудовано відповідачем 1 самовільно на земельній ділянці рекреаційного призначення, площею 1,2 га, що являлася складовою частиною земельної ділянки, рекреаційного призначення площею 2,74 га, що також підтверджується рішенням Госпадарського суду Херсонської області від 10.09.2009 року у справі № 7/243-ПН-08. Зазначена земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» як правонаступника Джанкойського ДМППЗТ. Так, згідно з державним актом на право користування землею від 1986 року серії Б № 064925, Джанкойському ДМППЗТ у постійне користування виконавчим комітетом Генічеської районної Ради народних депутатів надано земельну ділянку, площею 2,9 га, в межах згідно з планом землекористування. В подальшому 23.07.1996 року Стрілківською сільською Радою народних депутатів Джанкойському ДМППЗТ видано державний акт на право постійного користування землею серії І - ХС №000704, яким підтверджується, що вказаному землекористувачу надано у постійне користування 2,74 га, в межах згідно з планом землекористування. 25.01.2001 Міністерством транспорту України видано наказ №35 «Про реорганізацію державних міжгалузевих підприємств промислового залізничного транспорту», відповідно до п. 1 якого, у тому числі реорганізовано, шляхом приєднання до Київ-Дніпровського державного міжгалузевого підприємства промислового залізничного транспорту на праві відособленої структурної одиниці, Джанкойське ДМППЗТ. Відповідно до п. 3 наказу №35, Київ-Дніпровське державне міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту є правонаступником майнових прав і обов`язків реорганізованих державних підприємств. 30.10.2001 Міністерством транспорту України видано наказ №746 «Про перетворення Київ-Дніпровського державного міжгалузевого підприємства промислового залізничного транспорту у відкрите акціонерне товариство». Отже, на момент укладення спірних договорів вказана земельна ділянка на законних підставах не перебувала у власності чи користуванні відповідачів. Згідно з ч.6 ст. 120 Земельного кодексу України, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Разом з тим, зведення спірних об`єктів здійснювалось без надання відповідачу 1 прав на вказану земельну ділянку та без попереднього виділення земельної ділянки в натурі, що підтверджує недійсність укладених договорів.Тобто це самовільне будівництво, що підтверджене рішенням суду. На підставі ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згіно з п.б ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вказані договори є незаконними, прямо суперечать вимогам чинного законодавства, а спірні об`єкти підлягають знесенню, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 142 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved