Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року, в тому числі, зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] суму вкладу за договором № SAMDN25000728778600 від 14 вересня 2012 року по особовому рахунку [NUMBER] - 29 708,00 грн.; по особовому рахунку № [NUMBER] - 63 200,00 доларів США, а також відсотки за період з 15 вересня 2013 року по 14 вересня 2014 року та за період з 15 вересня 2014 року по 03 лютого 2015 року. Оскільки відповідачем вимоги вказаного судового рішення не виконуються, позивач просив суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] пеню в розмірі 3% річних за період з 15 вересня 2014 року по 14 вересня 2016 року, що становить 3792,00 доларів США та 1782,00 грн., пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення повернення суми вкладу за період з 15 вересня 2014 року по 15 вересня 2016 року в розмірі 1 385 976,00 доларів США та 651 321,00 грн.; 3 900,00 доларів США поповнення депозиту, які не були предметом судового розгляду через відсутність відповідних відомостей та 10% річних на цю суму за період з 18 жовтня 2013 року по 14 вересня 2016 року, що становить 743,67 доларів США; також позивач просив суд зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити належні виплати грошових коштів одним платежем протягом одного банківського дня готівкою, як вони були внесені готівкою. Позивач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштової кореспонденції суду з викликом відповідача в судове засідання (а. с. 58), про причини неявки суд не повідомив. Тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши докази, надані позивачем, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі Як встановлено судом, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк « Приватбанк» про визнання відмови в поверненні вкладу та процентів такою, що не відповідає вимогам закону та зобов'язання вчинити певні дії, та, в тому числі, зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] суму вкладу за договором № SAMDN25000728778600 від 14 вересня 2012 року по особовому рахунку [NUMBER] - 29 708,00 грн.; по особовому рахунку № [NUMBER] - 63 200,00 доларів США, а також відсотки за період з 15 вересня 2013 року по 14 вересня 2014 року та за період з 15 вересня 2014 року по 03 лютого 2015 року /а. с. 27-30/. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 22 жовтня 2015 року вказане рішення суду апеляційної інстанції було залишено без змін /а. с. 30 зворот-32/. З позовної заяви, а також з заяв позивача про розгляд справи за його відсутності вбачається, що відповідач ухиляється від виконання зазначеного рішення суду. Положеннями ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеної за наслідками розгляду цивільної справи №6-1699цс16, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Таким чином, враховуючи, що період прострочення виконання ПАТ КБ «Приватбанк» грошового зобов'язання перед [PERSON] в розмірі 29 708,00 грн. починається з 15 вересня 2014 року, позивач заявляє вимоги по 15 вересня 2016 року, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних від простроченої суми (ч. 2 ст. 625 ЦК України та в межах позовних вимог), тобто штраф у відповідності до визначення в ч. 2 ст. 549 ЦК України - в розмірі 1 782,00 грн. з розрахунку, що кількість днів прострочення складає 731 день. Також на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня у розмірі 3 % за кожний день прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 29 708,00 грн. за період з 15 вересня 2014 року по 15 вересня 2016 року, що становить 651 321,00 грн. (в межах позовних вимог, оскільки згідно з розрахунком пеня становить 651 496,44 грн.). Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у відповідності ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та 3-х відсотків річних від суми невиконаного грошового зобов'язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 1 385 976,00 доларів США та 3792,00 доларів США відповідно, виходячи з наступного. В аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховний суд України зазначає: «Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні - гривні.» В пункті 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року роз'яснено, що згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 3-х відсотків за кожний день прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1 638 181,92 грн. (еквівалент 63 200,00 доларів США станом на день заявлення вимоги: 04 жовтня 2016 року, за курсом Національного банку України 1 долар США = 25,9206 грн.) за період з 15 вересня 2014 року по 15 вересня 2016 року (731 день), що становить 35 925 329,51 грн., а також 3-х відсотків річних від простроченої суми, що складає 98 426,00 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3900,00 доларів США поповнення депозиту, які не були предметом судового розгляду у цивільній справі про зобов'язання відповідача повернути позивачу суму вкладу за договором №SAMDN25000728778600 від 14 вересня 2012 року по особовому рахунку [NUMBER] - 29 708,00 грн.; по особовому рахунку № [NUMBER] - 63 200,00 доларів США, а також відсотків за період з 15 вересня 2013 року по 14 вересня 2014 року та за період з 15 вересня 2014 року по 03 лютого 2015 року, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позову саме з тієї причини, що вимоги про повернення депозитного вкладу в розмірі 3900 доларів США та нарахованих на них відсотків не були предметом відповідного судового розгляду; звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] не обґрунтовує своєї вимоги про повернення суми депозиту та відсотків відповідними статтями цивільного кодексу України, не надає доказів фактичного внесення ним 3900,00 доларів США. Посилання позивача на виписку ПАТ КБ «Приватбанк» від 07 грудня 2015 року як на доказ внесення грошових коштів на депозитний рахунок № [NUMBER] або № [NUMBER] суд оцінює критично, оскільки дану виписку надано по рахунку № 5168742063170306. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» ґрунтується на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню. Приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору за подачу даного позову, судовий збір в розмірі 6890,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial