Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] року померла його мати - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. У встановлений законом шестимісячний строк він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме побутовими предметами які належали його матері, тому вважав, що фактично вступив у володіння майном померлої. Чоловік його матері [PERSON], звернувся з заявою до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, після померлої [PERSON] та 15 березня 2001 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що належало його матері. [INFO] [PERSON] помер та після своєї смерті залишив заповіт на ім*я [PERSON] Тому позивач просить суд продовжити його строк на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його матері [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 березня 2001 року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частину квартири. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з*явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили слухати справу за відсутності їх представника. Представник третьої особи реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з*явився. Вислухавши представника позивача, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] /а.с. 12/, після смерті якої відкрилась спадщина. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, після смерті матері позивач став користуватися її побутовим майном, а тому вважав що він фактично вступив у володіння та розпорядження майном, а тому не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Чоловік матері - [PERSON], у встановлений шестимісячний строк звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом /а.с. 10/ та 15 березня 2001 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS] /а.с.9/. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] /а.с. 13/ та залишив заповіт на [PERSON]. Позивач звернувся до Першої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Так, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно ст.525 Цивільного Кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Стаття 529 Цивільного Кодексу Української РСР передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно ст. 548 Цивільного Кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 Цивільного Кодексу Української РСР передбачає , що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно 550 Цивільного Кодексу Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред'явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Згідно п. 23 Постанови Пленуму від 30.05.08 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», наявність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З такими вимогами особа може звернутися до суду лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат»: «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову». У разі відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 382 ЦК України). За змістом ст.. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. В судовому засіданні представнику позивача було роз'яснено ст. 27 ЦПК України та запропоновано надати існуючи докази на підтвердження обставин викладених в позовній заяві, а саме відмови нотаріуса стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину, окрім того судом було роз'яснено ст. 33 ЦПК України про заміну та залучення в якості співвідповідача [PERSON] та Дніпропетровську міську ради, однак представник позивача не скористалася наданими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки суду не надано доказів які б свідчили про порушення відповідачем його права, яке підлягає захисту у відповідності до вимог статті 3 ЦПК України та у спосіб, передбачений статтю 4 ЦПК України, статті 16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed