Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін», третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про недійсність договору факторингу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 08.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ АК «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391500000 від 08.09.2008 року, кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391501000 від 08.09.2008 року, кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391502000 від 08.09.2008 року, кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391503000 від 08.09.2008 року. В якості з абезпечення вищевказаних кредитних договорів між [PERSON], позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» було складено договір іпотеки від 08.09.2008 року, згідно якого позивач та [PERSON] передають банку в іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення ( перукарню), загальною площею 93.3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке належить позивачу та [PERSON] на правах спільної сумісної власності. 12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» склав договір факторингу №1 з ТОВ «Кей Колект». 25.12.2012 року відповідач ТОВ «Кей колект» склав договір факторингу № 12/25/12-1 з ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін», згідно якого останнє відповідно до п.1.1.,1.4.,1.5 договору факторингу набуває права вимоги за вищевказаним кредитними договорами та набуває усі права за договорами забезпечення цих кредитних договорів, а саме- договору іпотеки від 08.09.2008 року на підставі окремого договору. Позивач вважає, що при складанні договору факторингу № 12/25/12-1 від 25.12.2012 року відповідачами не виконано імперативно-диспозитивних приписів встановлених правовими нормами. Договір факторингу в частині передачі ТОВ «Кей Колект» ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін» прав за договором забезпечення у вигляді договору іпотеки від 08.09.2008 року суперечить положенням ст. 1078 ЦК України та відповідно до ст. 228 ЦК України він є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок. Договором факторингу порушуються його законні права та інтереси. Просив визнати недійсним договір факторингу № 12/25/12-1 від 25.12.2012 року в частині передавання прав на майно по іпотечному договору від 08.09.2008 року від ТОВ «Кей Колект» до ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін». 24.02.2015 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету та підстав позову, в якій зазначає, що в ході детальнішого аналізу обставин укладення оскаржуваного договору встановлено факти, які є підставами для визнання такого договору недійсним вцілому щодо передачі права вимоги до позивача, так як наслідок недійсність укладеного в його забезпечення договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 25.12.2012 року. Предметом зазначеного договору факторингу є зокрема набуття ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін» права грошової вимоги по зобов»язаннях , що виникли на підставі кредитних договорів № 11391500000 від 08.09.2008 року, № 11391501000 від 08.09.2008 року, № 11391502000 від 08.09.2008 року. Боргові зобов»язання виражені в іноземній валюті. ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін» в договорі факторингу від 25.12.2012 року є фактором, тобто стороною, що надає фінансову послугу факторингу іншій стороні, однак це товариство є небанківською фінансовою установою. Відповідно приписам п.1.2 «Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв»язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій ( Постанова Правлінння НБУ від 09.08.2002 року № 97), п.1.2 Небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв»язку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 ст.5 Декрету. Позивач зазначає, що йому відомо, що ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін» та ТОВ «Кей Колект» відсутні в електронному реєстрі небанківських установ, до якого НБУ заносяться дані щодо наданих ліцензій на здійснення валютних операцій. Таким чином, на думку позивача, договір факторингу в частині відступлення прав вимоги по зобов»язаннях, що виникли на підставі вищезазначених договорів про надання споживчих кредитів є нікчемним. Позивач також зазначає, що ще однією самостійною підставою для недійсності вказаного договору факторингу є те, що боргові зобов»язання позивача, право вимоги за якими передано на підставі вказаного договору факторингу, виникли як у фізичної особи, а не як у суб»єкта господарювання. Отже, зміст договору суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства ( ч.1 ст. 203 ЦК України). Однією із підстав недійсності вищезазначеного договору факторингу позивач вважає те, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені ( ч.5 ст. 203 ЦК України). Пунктом 3.2 оспорюваного договору передбачено, що відступлення права вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі права вимоги за формою згідно з додатком 2 до цього договору. Акт приймання передачі прав вимоги складається сторонами виключно після одержання клієнтом суми фінансування ( яка підлягає сплаті фактором як фінансування клієнта за цим договором під відступлення ним прав вимоги). Позивач вважає, що фактором не сплачувались клієнту суми фінансування за передачу прав вимоги за зобов»язаннями позивача, що виникли на підставі договорів про надання споживчого кредиту, що свідчить про те, що оскаржуваний договір факторингу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а отже про його недійсність. Просив визнати недійсним договір факторингу № 12/25/12-1 від 25.12.2012 року в частині передачі прав вимоги за зобов»язаннями [PERSON], що виникли на підставі таких кредитних договорів: договору про надання споживчого кредиту № 11391500000 від 08.09.2008 року, № 11391501000 від 08.09.2008 року, № 11391502000 від 08.09.2008 року, укладених із ПАТ «Укрсиббанк», від товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» до ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін». Визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 25.12.2012 року, укладеного між ТОВ «Кей Колект» та ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін», та посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саенко Е.В. та зареєстровано в реєстрі № 6240, а також стягнути судові витрати. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» та представник ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник 3-ї особи- ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, в якій просив в задоволенні позову відмовити та розглядати справу у відсутність представника. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ АК «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391500000 від 08.09.2008 року, кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391501000 від 08.09.2008 року, кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391502000 від 08.09.2008 року, кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11391503000 від 08.09.2008 року. В якості з абезпечення вищевказаних кредитних договорів між [PERSON], позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» було складено договір іпотеки від 08.09.2008 року, згідно якого позивач та [PERSON] передають банку в іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення ( перукарню), загальною площею 93.3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке належить позивачу та [PERSON] на правах спільної сумісної власності. 12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» склав договір факторингу №1 з ТОВ «Кей Колект». 25.12.2012 року відповідач ТОВ «Кей Колект» склав договір факторингу № 12/25/12-1 з ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін», згідно якого останнє відповідно до п.1.1.,1.4.,1.5 договору факторингу набуває права вимоги за вищевказаним кредитними договорами та набуває усі права за договорами забезпечення цих кредитних договорів, а саме- договору іпотеки від 08.09.2008 року на підставі окремого договору. Відповідно до роз'яснень у ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Особливості укладення договору факторингу регулюється главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, відповідач міг вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства. Стаття 1079 ЦК України передбачає, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб»єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов»язань або відповідальності перед боржником у зв»язку з порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Визнання правочину недійсним у судовому порядку можливо з підстав недодержання стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст.215 цього кодексу). Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору факторингу позивач посилається на нібито не спрямованість правочину - договору факторингу на реальне настання наслідків. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» домовились з усіх істотних умов та уклали договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року в письмовій формі. ТОВ «Кей Колект» та ТОВ «Фінансова компанія «Дельфін» домовились з усіх істотних умов та уклали договір факторингу № 12/25/12-1 від 25.12.2012 року та договір відступлення прав вимоги. Відповідно до положень п. 1 ч. 1ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином( відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановленого договором або законом. Згідно зі ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що спірні договори відповідають вимогам законодавства, були спрямовані на реальне настання наслідків обумовлених ними. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори не відповідають вимогам чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оспорювані договори факторингу та відступлення прав вимоги не можуть бути визнані недійсними, оскільки в момент їх вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України. Договори відповідають вимогам законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed