Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду 29 грудня 2018 року з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути грошові кошти у розмірі 500000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок). Позивач мотивує вимоги тим, що 25 січня 2018 року надав відповідачу грошові кошти у розмірі 500000,00 грн., що підтверджується складеною Відповідачем власноруч та підписаною розпискою від 25 січня 2018 року. Згідно розписки отримані кошти відповідач зобов`язувався повернути у строк до 25.11.2018 року. Так, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув. В зв`язку з чим, виникла заборгованість, що складається з суми заборгованості у розмірі 500000,00 грн., в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом за захистом порушеного права. Ухвалою суду від 21 січня 2019 року відкрито провадження у справі та встановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання по справі. Також, [PERSON] подано заяву про забезпечення його позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), а саме на квартиру, загальною площею 74 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). Ухвалою суду від 21.01.2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявникові. 20 червня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду, апеляційну скаргу представника [PERSON] в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2019 року залишено без змін. 08 серпня 2019 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 06 листопада 2019 року. Сторони в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутністю позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та наполягають на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов чи заперечення не надав. Суд розглянув справу за відсутності сторін на підстави наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 25 січня 2018 року між [PERSON] , [INFO] , громадянином України, паспорт серії [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] , громадянином України, паспорт серії [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] було укладено договір позики. На підставі цієї угоди позивач, надавав позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 500000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок). Факт передачі грошових коштів позивач підтвердив оригіналом наданої розписки від 25.01.2018 року, яка міститься в матеріалах справи. Судом встановлено, що відповідно до наданої розписки строк повернення грошових коштів зазначений до 25 листопада 2018 року. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана. Відповідач отримав кошти, однак в строк не повернув та ухиляється від їх повернення. Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відтак, письмова розписка є належним доказом, що свідчить і про отримання відповідачем грошових коштів. Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. Оригінал розписки було надано позивачем та оглянуто судом. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 509 Цивільного Кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, в розумінні ст. 610 Цивільного Кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У відповідності до ст. 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, суд вважає, що позивачем вжито заходів та вчинено всі можливі передбачені діючим законодавством дії з метою забезпечення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань перед ним. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-63цс13 письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як вже зазначалось, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного Кодексу України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. При цьому, в порядку п.1 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним покласти на відповідача сплату судового збору за звернення до суду з майновими вимогами в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень на користь держави.

Outcome: approved