Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом, в обґрунтування позову зазначив, що з 10.04.2006 року по 20.02.2018 року працював охоронцем на ТОВ «Бавовнопрядильна фабрика «Рілакс», за весь період роботи жодного разу не був у щорічній оплачувальній відпустці, компенсацію за невикористану відпустку також не отримував. 20.02.2018 року позивача було звільнено за власним бажанням, але без ознайомлення його з наказом про звільнення та без відповідного запису у трудовій книжці. В порушення трудового законодавства, в день звільнення йому не було проведено розрахунку та не видана трудова книжка. В зв'язку з чим, просить стягнути з відповідача заборгованості з заробітної плати, виплат за листом непрацездатності, грошову компенсацію по невикористаним дням щорічної основної відпустки в сумі 19479,62 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 09.01.2019 року відмовлено у задоволені клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувались. Відповідачем відзив на позов не подано. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] з 10 квітня 2006 року був прийнятий на роботу на посаду охоронця до ТОВ «Бавовнопрядильна фабрика «Рілакс» на підставі наказу №10/04-01к; 20 лютого 2018 року позивача було звільнено із вказаного підприємства згідно наказу №20/02-01к відповідно до статті 38 Кодексу Законів про працю України за власним бажанням. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно частини 1 статі 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, в день звільнення з позивачем розрахунку із невиплаченої заробітної плати проведено не було. З листа Управління Держпраці у Харківській області за вих.№Е-184/УГЛ/02.04/12.-15/3715 від 02 квітня 2018 року, наданого на адресу [PERSON] в результаті перевірки щодо можливих порушень законодавства про працю керівництвом ТОВ «Бавовнопрядильна фабрика «Рілакс», вбачається, що сума боргу з невиплаченої позивачу заробітної плати складає 2928 грн. 68 коп., а саме невиплачена заробітна плата за січень 2018 року в розмірі 1201 грн. 95 коп.; за лютий 2018 року в розмірі 1726 грн. 73 коп., виплат и за листом непрацездатності в сумі 1550 грн. 94 коп., компенсація за невикористану відпустку за 91 день не нарахована. Позивач просить, крім іншого, стягнути з відповідача 15000 грн. компенсації за невикористану відпустку, суд погоджується з розрахунком наданим позивачем. Доказів іншого, відповідачем суду не надано. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму завданої останньому моральної шкоди внаслідок незаконних дій щодо невиплати позивачу заробітної плати та інших платежів, суд виходить з наступного. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON], а саме невиплати йому заробітної плати та інших сум, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов'язаних зі зверненням до відповідної установи зі скаргою на дії роботодавця, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню в розмірі 3000 грн. 00 коп. Крім того, на підставі положень статті 141 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1409 грн. 60 коп., оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за позов, предметом якого є стягнення заробітної плати. На підставі викладеного,

Outcome: partial