Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, де вказує, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2010 року позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . У травні 2019 року до позивача звернувся його знайомий [PERSON] , громадянин Туреччини, там який мав посвідку на право проживання в України, з проханням тимчасово зареєструвати його в належному позивачу будинку. 06.05.2019 року відповідач був зареєстрований у належному позивачу будинку, однак до самого будинку не вселився, жодного дня у будинку не мешкав, особистих його речей у будинку не має, комунальні платежі не сплачує. На теперішній час позивачу стало відомо, що відповідач давно виїхав до Туреччини, жодних стосунків сторони не підтримують, місце його проживання позивачу не відоме. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює позивачу перешкоди у Вільном користуванні майном, оскільки позивач вимушений нести додаткові витрати з комунальних послуг, також реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу для отримання соціальних пільг (субсидії). На підставі викладеного позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду, проте у судове засідання учасники справи не явилися. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Через ненадання відповідачем, який не має статусу підприємця, інформації щодо його адреси відповідна судова повістка були йому надіслана за останньою відмовою адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. При цьому відповідач про причини своєї неявки не повідомив, не подавав відзив, а сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2010 року позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Як зазначає позивач, у травні 2019 року до нього звернувся його знайомий [PERSON] , громадянин Туреччини, там який мав посвідку на право проживання в України, з проханням тимчасово зареєструвати його в належному позивачу будинку. 06.05.2019 року відповідач був зареєстрований у належному позивачу будинку. Ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону.\~Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За позовом позивач зазначає, що 06.05.2019 року відповідач був зареєстрований у належному позивачу будинку, однак до самого будинку не вселився, жодного дня у будинку не мешкав, особистих його речей у будинку не має, комунальні платежі не сплачує. І у суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача, оскільки вони узгоджуються із дослідженим судом актом про непроживання від 25.08.2020 року. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved