Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на жилий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог представником позивача в судовому засіданні зазначено наступне. Житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], позивач разом зі своєю родиною, володіє з грудня 2001 року. Вказане володіння є відкритим, безперервним та добросовісним, тобто наявні усі підстави для визнання за позивачем права власності на вказаний будинок. Крім того зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями у формі розписки про отримання коштів у сумі 40 000 грн. за вказане житло. Після цього відповідач ухилився від нотаріального посвідчення угоди. Втім право власності просив визнати - за набувальною давністю. В судове засідання, призначене на 01.04.2014 року, відповідач не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений через оголошення у пресі. Так, відповідно до Розпорядження КМУ «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків» друкованим засобом масової інформації є, зокрема, газета «Слобідський край». Вказане оголошення було надруковано у вказаному засобі масової інформації, про що до суду був наданий примірник газети «Слобідський край» (а.с. ..). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Ухвалою Коломацького районного суду Харківської області від 01.04.2014 року у справі за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю визначено про можливість здійснити заочний розгляд справи. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, відповідача відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. З позовних вимог позивача судом вбачається, що вказана справа є справою про визнання права власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно. Судом встановлено, що право власності на житловий будинок надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], був отриманий [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], яке посвідчено державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори за № 50 від 21.02.2012 року (а.с. 6), після чого [PERSON] здійснено переоформлення вказаного будинку на себе, про що у технічному паспорті на житловий будинок були здійснені відповідні відмітки про зміну власника (а.с. 8-10). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. На виконання приписів ст.ст. 317, 319 ЦК України, між [PERSON] та [PERSON] був укладений, як вважає позивач, договір купівлі-продажу житлового будинку, який за змістом ЦК України є договором щодо нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], про що [PERSON] була надана позивачеві розписка про отримання нею 40 000 грн. (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт користування [PERSON] жилим будинком з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] більше ніж тринадцяти років та те, що він був свідком при отриманні грошей у сумі 40 000 грн., [PERSON] за продаж будинку позивачу. Суд зазначає, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання, зберігання тощо виключає застосування цього інституту. Житлом згідно зі ст. 379 ЦКУ є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Житловим будинком відповідно до ст. 380 ЦКУ є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За допомогою ст. 344 ЦКУ можна виокремити умови набуття права власності на житло за набувальною давністю. Ними є: добросовісне заволодіння майном на законних підставах. Цій умові відповідають випадки, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужим житлом, інакше кажучи, не знав про обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужим майном і які не залишали сумніву в правомірності набуття майна. У разі виникнення спору встановлювати характер володіння має тільки суд з урахуванням обставин справи. Доказами добросовісного володіння можуть бути квитанції про сплату послуг за електропостачання, водопостачання тощо. Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним чи злочинним шляхом; продовження володіння майном відкрито та безперервно. Тобто це володіння має бути очевидним для третіх осіб; продовження володіння житлом протягом встановленого строку. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків, а саме протягом десяти років. З пояснень представника позивача, судом встановлено, що [PERSON], знав, що володіє чужим майном, а саме: будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], тобто доказів добросовісного володіння чужим майном позивачем суду не надано. Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим, позивач квитанцій про сплату послуг за електропостачання, водопостачання, землекористування тощо при користуванні спірним майном, суду не надано, клопотання про їх витребування у судовому засіданні не заявлялось. Акт приймання-передання будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], від продавця покупцеві, всупереч вимог ч. 1 ст. 334 ЦК України, не складався. Факту реального користування набувачем майна за договором, виникло ще до його укладення, тобто строком понад 10 років, позивачем не надано. За таких обставин, суд не має можливості встановити момент початку перебігу строку позовної давності, який не доведений і позивачем. Доказів факту користування позивачем будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], підтверджується лише починаючи з 12.09.2012 року наданою копією паспорту [PERSON] (а.с. 13). До показань свідка [PERSON] суд ставиться критично з огляду на його дружні стосунки з позивачем, що було підтверджено ним в судовому засіданні, а також не підтвердження обставин добросовісного користування майном позивачем в розумінні ст. 344 ЦК України. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Також п.п. 8, 9 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України, в редакції, що діяла на момент написання розписки, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За таких умов, сама по собі розписка про отримання відповідачем 40 000 грн. в рахунок виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], не є належним доказом за відсутності самого договору, який має відповідати вимогам ст.ст. 203, 210, 640, 657 ЦК України. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], [PERSON] право власності на нерухоме майно зареєструвала в органах технічної інвентаризації, тобто має повноваження на вчинення дій, визначених ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України. Самого примірнику договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який був посвідчений нотаріусом, укладеного між сторонами, позивачем до суду надано не було. Дослідженими судом матеріалами справи не підтверджується факт відкритого, безперервного та добросовісного володіння позивачем нерухомим майном, розташованим за адресою: [ADDRESS], терміном понад 10 років, а тому підстави для застосування приписів ст. 344 ЦК України до правовідносин, на вирішення яких поданий до суду позов, відсутні. Враховуючи досліджені судом факти, суд приходить до висновку про відсутність визначених частинами 1, 4 статті 344 ЦК України обставин у їх сукупності, що не дає суду підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що у задоволенні цивільного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю належить відмовити у зв'язку з його недоведеністю та передчасністю. Крім того, суд має зазначити наступне. Згідно з ч. 3 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. За таких умов, позивач не позбавлений права за спливом терміну, визначеного ч. 3 ст. 344 ЦК України, звернутись до суду з вимогою про визнання права приватної власності за набувальною давністю, за наявністю вищевказаних підстав. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме: витрати зі сплати судового збору позивачеві не відшкодовуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed