Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду, в інтересах неповнолітньої [PERSON], з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дочки без згоди мати, мотивуючи тим, що з він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [PERSON], з яким мають спільну неповнолітню дитину, дочку [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати з позивачем, [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, матеріальний стан. Весь цей час відповідачка життям доньки не цікавивилась, не телефонувала, не виявляла бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині майже чотирнадцять років. Але в даний период його донька [PERSON] прошла відбір та зарахована на учбову програму «НААЛЕ» держава Ізраїль, тривалість навчання - 4 (чотири) роки. На період літніх канікул [PERSON] буде повертатися в Україну. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Оскільки відповідач відмовляється від надання згоди на виїзд доньки за кордон для навчання за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів [PERSON], з метою захисту прав дитини він вимушений звернутись до суду з позовною заявою про надання дозволу на її тимчасовий виїзд за кордон. Просить надати згоду на виїзд дитини за кордон, а також оформлення з цією метою проїзного документу дитини, також надати дозвіл на виготовлення проїзного документу. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позов з підстав, зазначених у ньому. Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити у задоволення позову з підстав, зазначених у письмових запереченнях, пояснивши суду, що її дочка досягла тринадцятирічного віку, має нестійку психіку, тому вона не хоче давати згоду на її виїзд за кордон, оскільки ніхто не буде нести відповідальність за її безпеку. Представник служби у справах дітей щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої [PERSON] самостійної позиції не виклав посилаючись на тривалу процедуру розгляду зазначеного питання на засіданні їх комісії. З врахуванням наведеного, у відповідності до ст. 157 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, а також те, що що строки розгляду справи визначені ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод справа повинна бути розглянута судом впродовж розумного строку, справа перебуває на розгляді з 28.05.2014 року, суд ухвалив провести розгляд справи, у відсутності висновку Управління служб у справах дітей Харківської міської ради по справі. Суд, розглянувши матеріали справи, допитавши [PERSON], вважає що позов підлягає задоволенню за наступним: як вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER], батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (с.с. 5). [PERSON] пройшла відбір та зарахована на учбову програму «НААЛЕ» держава Ізраіль, тривалість навчання - 4 (чотири) роки. (с.с. 15). Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, оскільки не спростовано матеріалами справи, що позивач турбуючись про виховання та утримання дитини має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок, оздоровлення дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд малолітній [PERSON] за кордон без згоди мати. Головною підставою для ухвалення зазначеного рішення суд вважає встановлення в судовому засідання бажання самої [PERSON] на виїзд за кордон на навчання, оскільки суд переконався в зазначеному бажанні особисто і підстав не враховувати думку тринадцятирічної дівчини у суду не має. До заперечень відповідачки проти позовних вимог суд ставиться з розумінням однак відхиляє, оскільки вони ґрунтуються не на вимогах закону, а на емоційному ставленню до піднятого в позові питання. На думку суду до позиції відповідачки слід підходити критично оскільки її заперечення в головному стосуються незгоди з судовим рішенням про визначення місця проживання дитини з батьком і перешкодами, з боку останнього, в можливості спілкування з дитиною. У відповідності до п.1 ст. 3 Конвенції про права дитини( ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року) у всіх діях по відношенню до дітей, незалежно від того, здійснюються вона державними або приватними закладами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергову увагу приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Outcome: approved