Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача боргу за договором позики, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 10 квітня 2014 року погодився на надання позики відповідачу. Договір позики було укладено у формі розписки, відповідно до договору відповідачу передано кошти в сумі 4500 доларів США, які він зобов'язався повернути в строк до 18 квітня 2014 року. До даного часу борг відповідачем не повернуто, просив стягнути з нього в судовому порядку кошти в сумі 176964 гривні 03 копійки, з яких 101439 гривень 86 копійок - сума позики, 41737 гривень 76 копійок втрати від інфляції, 3093 гривні 22 копійки проценти за користування коштами, 30693 гривні 19 копійок пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань. Заперечуючи проти позову, відповідач пред'явив зустрічні вимоги до позивача, просив визнати договір позики недійсним. Зустрічні вимоги обґрунтував тими обставинами, що грошових коштів від позивача не отримував. Підставою написання розписки вказав ті обставини, що позивач вимагав повернення частини коштів за договором на виконання проектних робіт від 17.07.2013, мотивуючи свою позицію тим, що він не уклався у строки, визначені договором, і на підставі п. 5.2.1. був зобов'язаний сплатити пеню. Зустрічну позовну заяву одночасно вмотивував посиланням на помилку щодо природи укладеного правочину та вчинення правочину під впливом обману. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року первісний та зустрічний позов об'єднано в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, зустрічний позов не визнав. Суду пояснив, що позивач погодився на такий формат розписки. Надана відповідачем розписка підтверджує як факт укладення договору позики так і факт передачі коштів. Підтвердив, що сторони мали договірні зобов'язання, які неналежно виконувались відповідачем, в зв'язку з порушенням строків виконання робіт договірні зобов'язання були припинені, необхідні роботи виконувались іншою особою. Стверджує, що такі відносини виникли після укладання договору позики, борг відповідача не пов'язаний з неналежним виконанням обов'язків по договору на виконання робіт. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, зазначив, що втрати від інфляції та 3 відсотки річних розраховані відповідно до положень ст. 625 ЦПК України, підстави нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов'язань не зміг вказати. Зустрічний позов вважає необґрунтованим. Стверджує, що сторони мали зобов'язання за двома різними договорами. Представник відповідача первісний позов не визнав, вимоги за зустрічним позовом уточнив, просив визнати договір позики недійсним з підстав його безгрошовості. Надаючи пояснення, зазначив, що сторони не мали інших зобов'язань, крім тих, що виникли на підставі договору на виконання проектних робіт від 17.07.2013. Відповідач одержав авансовий платіж, передбачений умовами договору, та з поважних причин не зміг виконати своєчасно роботи, визначені додатком № 1 до договору, що зобов'язався виконати у строк до десяти тижнів з часу укладення договору. По спливу вказаного строку, тобто у листопаді 2013 року, між сторонами виникли суперечки. У позивача виникли проблеми з громадянами, що проживають на території, де здійснювалося будівництво, він почав звинувачувати у цих проблемах відповідача. На момент написання розписки розбіжності продовжувались, добрих відносин сторони не мали. Оскільки відповідач визнавав факт невиконання передбачених договором робіт у встановлені строки, то на вимогу позивача написав розписку про повернення певної суми коштів, на яку вказав позивач. Зміст розписки не містить посилань на факт отримання коштів у позивача, оскільки розписка не є документом, що укладений на підтвердження укладення договору позики, вона має зовсім іншу природу. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові документи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. В судовому засіданні встановлено, що 10 квітня 2013 року відповідач написав та передав позивачу розписку, за змістом якої зобов'язався повернути йому кошти в сумі 4500 доларів США у строк до 18 квітня 2013 року. У разі неповернення коштів у вказаний строк зобов'язався оплатити штраф у розмірі 5 відсотків від суми боргу за 5 календарних днів просрочки. Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання за договором позики. З огляду на положення статей 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, та доводи сторін, суд дійшов висновку про відсутність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Додана на підтвердження укладення договору позики та його умов розписка відповідача про зобов'язання повернути грошові кошти не є письмовим документом, який засвідчує, що відповідач, який його написав, отримав гроші і бере на себе певні зобовязання щодо них. Розписка не посвідчує факту передання відповідачу позивачем визначеної грошової суми, факту отримання ним певної грошової суми в борг і дати її отримання. Отже, розписка відповідача не є документом, який підтверджує факт укладення сторонами договору позики. Вона не може свідчити про виникнення боргових зобовязань саме за договором позики та бути підставою для позову. Визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа, який склав відповідач 10 квітня 2014 року, суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивачем та ТОВ «Регіональна будівельна група» в особі директора, яким є відповідач, 17 липня 2013 року укладено договір на виконання проектних робіт, за яким виконавець зобов'язувався виконати комплекс передпроектних та проектних робіт по об'єкту будівництва. Робота мала бути виконана поетапно та у строки, встановлені календарним графіком. Календарний графік встановлений додатком № 1 до договору. Згідно додатку перші три етапи передпроектних робіт виконавець зобовязався здійснити у строк десяти робочих тижнів. Наведені обставини представником позивача не заперечуються, підтверджуються даними наданого представником відповідача договору на виконання проектних робіт від 17 липня 2013 року, додатком № 1 до договору від 18 липня 2013 року, отже є встановленими. Встановлено, що передпроектні роботи, що мали бути виконані у строк до десяти робочих тижнів, не були виконані у вказаний строк. У письмових запереченнях на зустрічний позов представник позивача зазначив, що на протязі півроку з моменту підписання договору (тобто у строк до січня 2014 року) відповідач приймав міри до виконання умов договору, проте умови договору не були виконані, роботи були проведені іншими юридичними особами. Такі ж пояснення надані ним в судовому засіданні. Пояснення представників сторін щодо несвоєчасного виконання відповідачем умов укладеного договору, зокрема щодо строків виконання робіт, визначених календарним графіком, не є суперечливими. З огляду на факт недотримання графіку виконання робіт у позивача станом на час спливу десяти робочих тижнів після укладення договору станом на листопад 2013 року виникли підстави для застосування умов договору щодо відповідальності виконавця. За вказаних обставин та з огляду на зміст розписки відповідача посилання представника відповідача на факт написання відповідачем розписки у зв'язку з зобов'язаннями за іншим договором являються обгрунтованими. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на правову природу спірних відносин, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Зміст розписки як документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, стосувався інших договірних правовідносин, що склалися між сторонами. Вказаний письмовий документ не надає права вимагати кошти, про які зазначає відповідач, як такі, що були предметом позики. Обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо надання коштів у позику відповідачу та неповернення позики у встановлений строк, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Вказані обставини не доведені позивачем. Правові наслідки прострочення боржником грошового зобовязання, що встановлені ст.ст. 625, 1048 ЦК України, настають у разі невиконання зобовязання з повернення предмета позики. Оскільки судом не встановлено факту порушення цивільного права позивача за договором позики, підстави для застосування правових наслідків, що настають у разі невиконання зобовязання з повернення предмета позики, відсутні. Вимога за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним не ґрунтується на законі з наступних підстав. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте визнати недійсним можна лише той договір, який був укладеним, тобто в якому сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також умова про належну форму була дотримана. Договір, який не був укладений (навіть якщо він був підписаний, але майно не було передане чи дія не була вчинена) не можна визнати недійсним, оскільки немає, що визнавати, немає факту укладення договору. Оскільки судом не встановлено факту отримання відповідачем від позивача грошей, договір позики вважається неукладеним. Неукладений договір не породжує будь-яких наслідків. Відповідно до частини 1 статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Вказаною статтею закріплено правило, яким передбачено можливість новації у позикове зобов'язання іншого боргу. Новація є способом припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами згідно з вимогами частини 2 статті 604 ЦК. Оскільки зобовязання за договором на виконання робіт у позивача виникли з юридичною особою, керівником якої є відповідач, а не з самим відповідачем, то вказана норма також не може бути застосована. Загальне правило розподілу витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вона не повинна нічого втратити внаслідок судового процесу. Оскільки в задоволенні позову відмовлено обом сторонам, витрати між сторонами не розподіляються. На підставі викладеного ст.ст. 207, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed