Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який 10.03.2015р. був розірваний. За час спільного проживання, за рахунок спільних коштів подружжям було придбане майно: пральна машина Самсунг вартістю 3000 грн., стабілізатор напруги вартістю 2450 грн., стіл розкладний вартістю 600 грн., кутовий диван Елегант вартістю 3900 грн., шафу-купе 3-х дверчата розміром 2.20 х 2.40 х 0.60 м вартістю 3500 грн. Встановлено металопластиве вікно вартістю 1711 грн. Позивач просить визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, виділивши позивачу пральну машина Самсунг, стіл розкладний вартістю 600 грн. та кутовий диван Елегант вартістю 3900 грн., залишивши інше майно позивачу. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому підстав, просив суд його задовольнити. Відповідач, представник відповідача позов не визнали, з тих підстав, що майно, на яке посилається відповідач, у власності подружжя не перебувало. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши надані сторонами докази на умовах змагальності, в межах позовних вимог вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, така норма закріплена також ст.60 ЦПК України, проте виключає випадки встановлені ст.61 ЦПК України. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до змісту ст.ст.60, 61,71 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі і такий спір може бути вирішений судом. Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України п.п. 23, 24 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). Як вбачається з матеріалів справи і було встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростишівського районного суду від 10.03.2015р. був розірваний (а.с.6). У позовній заяві позивач зазначає, що під час шлюбу подружжям було придбане майно. Однак позивачем не надано доказів, які б достовірно стверджували, що подружжя під час шлюбу набуло за спільні грошові кошти вказане майно та користувалось ним; що спільне майно подружжя, як зазначено в позові, є в наявності на даний час чи відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд без згоди іншого з подружжя (всупереч волевиявлення позивача), а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та здійснення його поділу в натурі в судовому порядку. Часткове надання позивачем в обґрунтування позову товарних чеків (без предявлення до суду технічних паспортів на побутову техніку та гарантійних зобовязань продавців товару), не є підставами для задоволення вимог позивача, оскільки за зазначеними документами неможливо встановити факти придбання майна саме подружжям, деякі з них містять дані про придбання майна невстановленими фізичними особами (а.с.8). Встановлені судом обставини є підставою для відмови в задоволення позову, з віднесенням на рахунок позивача понесених ним судових витрат по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed