Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до Кіровського районного суду м.\~Кіровограда з позовом до ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова компанія України», у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить стягнути з ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.06.2014 р. до дня поновлення на роботі 07.10.2014\~р. із розрахунку 344,1635 грн. за один робочий день, що за 74 днів складає 25\~468,\~099 грн., та моральну шкоду в розмірі подвійного посадового окладу за місцем роботи на посаді директора філії ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» у розмірі 13 120 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м.\~Кіровограда від 07.04.2015р. справу передано на розгляд Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2015р. справа прийнята до провадження. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю, посилаючись на те, що його було незаконно звільнено 23.06.2014р. та поновлено на посаді 07.10.2014р. на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 07.10.2014р. Водночас, вказаним судовим рішенням питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалось, а відтак позивач просив суд задовольнити позов повністю. Стосовно дотримання строку звернення до суду для вирішення трудових спорів, встановленого ст. 233 КЗпП України, позивач пояснив, що вважає, що він не пропустив вказаний строк, оскільки, на його думку, вказаний строк слід обраховувати з моменту, коли ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 04.12.2015р. залишено без змін рішення Печерського районного суду м.Києва від 07.10.2014р. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду для вирішення трудових спорів, встановленого ст. 233 КЗпП України, та недоведеність факту заподіяння моральної шкоди позивачу. Крім того, відповідач стверджував про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки за змістом рішення Печерського районного суду м.Києва від 07.10.2014р. позивач відмовився від вказаної вимоги під час розгляду справи про поновлення його на роботі. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 482-К від 23.06.2014 р. [PERSON] був звільнений з посади директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07.10.2014р. у справі №757/18882/174-ц за позовом [PERSON] до ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі позовні вимоги задоволено частково. Поновлено [PERSON] на посаді директора філії ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1». В задоволенні решти вимог відмовлено. Поновлюючи позивача на роботі суд виходив з висновку про протиправність звільнення позивача з посади, оскільки в період з 16.06.2014р. по 03.07.2014р. він був тимчасово непрацездатним, що засвідчено листком непрацездатності серії АГВ № 060566. На виконання рішення суду наказом ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 07.10.2014р. № 716-К [PERSON] поновлений на посаді директора філії ПАТ\~«Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1» з 07.10.2014р. З наказом про поновлення на роботі позивач ознайомився 17.10.2014р. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2014 р. у справі №\~757/18882/14 рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2014 р. залишено без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з рішення Печерського районного суду міста Києва від 07.10.2014р. у справі №757/18882/174-ц, ним не вирішувалось питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. №\~4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього кодексу вбачається, що передбачений ч.\~1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності повинен застосовуватись і до вимоги про відшкодування моральної шкоди, повязаної з невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З огляду на триваючий характер порушення прав позивача, суд доходить висновку, що [PERSON] дізнався про остаточний строк вимушеного прогулу, а відтак і про остаточний розмір невиплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в момент ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, тобто 17.10.2014р., а не з ухвали Апеляційного суду м.Києва від 04.12.2015р. Оскільки позивач звернувся до Кіровського районного суду м.\~Кіровограда з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише 20.02.2015р., суд доходить висновку, що позивачем пропущено передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на те, що позивач пропустив строк позовної давності та не звертався до суду з заявою про поновлення пропущеного строку, помилково стверджуючи про його дотримання, а також враховуючи, що представник відповідача у запереченнях проти позову просить відмовити у задоволенні позову внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності, суд доходить висновку про існування підстав для застосування передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу позовної давності, а відтак і для відмови у задоволенні позову. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є набрання законної сили ухвалою суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову, постановленою з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, проте доказів існування такої ухвали суду не надано. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову судові витрати відповідно до ст.\~88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed