Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він перебував на обліку в районному центрі зайнятості у м. Коростишеві і 18 жовтня 2016 отримав направлення на працевлаштування до відповідача, однак останній безпідставно відмовив у працевлаштуванні та усно повідомили, що позивач не підходить за віком, чим порушив права позивача щодо працевлаштування. Такими діями відповідача позивачу завдано матеріальна шкода, яка полягає в неотриманні заробітної плати в сумі 11200грн. ( з розрахунку 200грн. на день х 56 днів = 11200грн.), а також позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в докладанні додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку роботи, він є особою тимчасово переміщеною з тимчасово окупованої території, перебуває в скрутному матеріальному становищі, а тому оцінює моральну шкоду в сумі 3000грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснив суду, що відповідач йому безпідставно відмовив в прийнятті на роботу та усно пояснили, що він не підходить за віком, а тому просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлялись належним чином, а тому суд розглянув справу без участі останніх. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, на засадах змагальності в межах позовних вимог, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивач перебував на обліку в Коростишівському районному центрі зайнятості і 18.10.2016 отримав направлення на працевлаштування на вільне робоче місце до ТзОВ «Фабрика Єврошпон», згідно якого останні зазначили, що просять направити на вільне робоче місце іншу кандидатуру, щодо причин відмови в прийнятті на роботу позивача не зазначили. У відповідності до відповіді Управління держпраці у Житомирській області від 15.12.2016 № 5452, за наслідками розгляду звернення позивача, було встановлено порушення з боку ТзОВ «Фабрика Єврошпон» п.1 ст. 11 Закону України «Про зайнятість населення» в частині прояву дискримінації у сфері зайнятості населення за ознаками віку. У відповідності до ст. 2 КЗпПУ право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно ст. 2-1 КЗпПУ забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоровя, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обовязків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не повязаними з характером роботи або умовами її виконання. Таким чином, виходячи з викладеного, відповідач безпідставно відмовив позивачу в прийнятті на роботу, порушуючи вимоги ст.ст. 2, 2-1 КЗпПУ, п.1 ст. 11 Закону України «Про зайнятість населення». Виходячи з вимог ст. 237-1 КЗпП України суд приходить до висновку, що порушенням законних прав позивача, останньому спричинена моральна шкода, яка виразилась в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків, докладанні додаткових зусиль для організації свого життя, яку, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює в розмірі 3000 грн. Вимоги позивача в частині стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в неотриманні заробітної плати задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до ст. 94 КЗпПУ заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а як встановлено судом, то позивач не виконував будь-яку роботу на підприємстві відповідача. Також, вимога позивача, щодо встановлення факту дискримінації при прийнятті на роботу за віковими ознаками задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку є зайвими, не відносяться до встановлення юридичного факту і ці обставини встановлюються судом під час розгляду справи. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 640грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.. 43 Конституції України, ст.ст. 2-1, 94, 237-1 КЗпП України, п.1 ст. 11 Закону України «Про зайнятість населення,

Outcome: partial