Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернувся\~до Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~який також\~діє в\~інтересах неповнолітньої\~ [PERSON] ,\~в якому\~просить визнати [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантеон Апартментс» судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Пантеон Апартментс» є власником квартири загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте, у вказаній квартирі з 13 лютого 2020 року зареєстровані наступні особи: - [PERSON] , [INFO] (колишня власниця квартири); - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . Їх реєстрація чинить власнику перешкоди у користування своїм майном. Ухвалою суду від 24 травня 2021 року відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 16 серпня 2021 року. У судове засідання 16 серпня 2021 року з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Від представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 03 листопада 2021 року. У зв`язку зі знаходженням судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 01 грудня 2021 року. У судове засідання 01 грудня 2021 року з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Від представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 20 грудня 2021 року. У судове засідання 20 грудня 2021 року сторони не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Представник позивача подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності. Від представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 27 липня 2020 року, у результаті проведених публічних торгів на електронному майданчику «OpenMarket» (організатор - ДП «СЕТАМ»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Пантеон Апартментс» (надалі - «Позивач», ТОВ «Пантеон Апартментс»), код ЄДРПОУ: 43493656, стало переможцем аукціону з продажу лоту №429410, а саме об`єкту нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (надалі - «Квартира»). 29 липня 2020 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Папським А.Е. було зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Пантеон Апартментс» та видано Свідоцтво про право власності від 29 липня 2020 року, зареєстроване за № 1580. З моменту придбання квартири на електронних торгах та по цей час лише представники ТОВ «Пантеон Апартментс» користуються приміщеннями квартири та здійснюють оплату комунальних послуг. Таким чином, ТОВ «Пантеон Апартментс» наразі є законним власником квартири загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з Відомостей №П1-173134-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку у вказаній квартирі з 13 лютого 2020 року зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] (колишня власниця Квартири); [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Квартира була придбана колишньою її власницею - [PERSON] цілком за рахунок кредиту, що вбачається з кредитного договору від 03 квітня 2007 року №ML- 502/014/2007. Враховуючи це, Позивачем, у відповідності до чинного законодавства, було знято з реєстрації місця проживання [PERSON] , як таку, що втратила право проживання. Вказане підтверджується довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 15.09.2020 року. В свою чергу, Відповідачі не бажають добровільно знятися з реєстрації місця проживання у Квартирі, а тому ТОВ «Пантеон Апартментс» вимушене звернутися до суду з вимогою захистити свого права власності в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на реєстрацію місця проживання, особи, що зазначені у Відомостях №П1-173134-ю/л, не проживають у Квартирі тривалий час. Так, зазначена квартира, вже тривалий час здавалася в оренду за допомогою різних інтернет-ресурсів. Крім того, представниками ТОВ «Пантеон Апартментс», до та після реалізації квартири на електронних торгах, за допомогою інтернет-ресурсу « [INFO] » даний об`єкт нерухомості винаймався подобово (у тому числі 28 липня - 29 липня 2020 року, та 31 липня - 1 серпня 2020 року). Відсутність особистих речей підтверджується також постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 03 серпня 2020 року у виконавчому провадженні №59821466. Так, перелік майна, зазначений у вказаній постанові, не містить ні одягу, ні дитячих речей (іграшок, навчального приладдя, тощо), ні грошових коштів чи коштовностей, які могли б належати Відповідачам. Тому, враховуючи, що вищезазначена квартира протягом тривалого проміжку часу та на момент, коли право власності на неї вже було зареєстровано за ТОВ «Пантеон Апартментс», здавалась в оренду, вона на переконання суду, не використовується, як місце постійного проживання Відповідачів. Крім того, відповідно до Відомостей №П1-173134-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, Відповідачі були зареєстровані в Квартирі вже після публікації про її продаж на електронних торгах 20 листопада 2019 року, а саме 13 лютого 2020 року. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотеко держателя передавати предмет іпотеки у користування іншим особам. Проте, всупереч ст. 586 ЦК України та ст. 9 Закону України «Про іпотеку», з метою створення новому власнику квартири в майбутньому перешкод у реалізації його права власності, колишня власниця Квартири, без згоди Іпотекодержателя, зареєструвала за даною адресою місця проживання Відповідачів. Цей факт також підтверджує відсутність у Відповідачів намірів добровільно знятися з реєстрації місця проживання в належній Позивачу на праві власності квартирі. Таким чином, [PERSON] та його малолітня дочка - [PERSON] були зареєстровані у квартирі, яка на момент такої реєстрації перебувала в іпотеці Банку та знаходилася на примусовій реалізації, без згоди останнього. Відповідно до постанови Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 345/1241/19, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. В постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 214/5314/17, суд зазначив, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України). Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України). З огляду на наведене, реєстрація місця проживання малолітньої особи в квартирі, яка вже перебуває на примусовій реалізації розцінюється, як зловживанням Відповідачами наданими їм цивільними правами з метою незаконного створення перешкод майбутньому власнику нерухомого майна у реалізації свого права власності. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у власності [PERSON] перебуває двокімнатна квартира, за адресою: [ADDRESS] , а в дружини [PERSON] та матері [PERSON] - [PERSON] у власності є: квартира, загальною площею 43,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; садовий будинок, за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що відповідачі ніколи не проживали у Квартирі, [PERSON] має у власності інше нерухоме майно, визнання їх такими, що втратили право користування вказаною квартирою, не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, є законним та пропорційним заходом, застосованим з метою захисту права власності Позивача. Також, відповідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13.10.2020 року, у справі № 447/455/17, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки Відповідачі не є членами сім`ї колишнього власника, у Квартирі ніколи не проживали, а зареєстровані були з порушенням вимог законодавства, то вони не набули у встановленому законом порядку права користування вказаною квартирою. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача, а тому, відповідно до висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 16 грудня 2020 року по справі №182/7347/18, на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української PCP, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. В даному випадку, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, оскільки змінився власник квартири за адресою: [ADDRESS] , обставини, на підставі яких відповідачів було зареєстровано у зазначеному житловому приміщенні припинилися разом із втратою колишнім власником права власності на квартиру. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - «ЦК України»), власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116 ,156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Верховний Суд У Постанові від 28 серпня 2019 року по справі № 575/135/17 висловив позицію стосовно зазначеного питання де указав, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи те, що Відповідачі не с членами сім`ї Позивача, жодних угод між сторонами щодо порядку користування Квартирою укладено не було, Позивач, як власник, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Реєстрація Відповідачів у квартирі унеможливлює реалізацію Позивачем свого конституційного права на власність, тобто безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить йому на законних підставах. За таких обставин, суд вважає, що коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а відтак доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Пантеон Апартментс» Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача, сплачені останнім грошові кошти на оплату судового збору в сумі 2270 грн. та на оплату правничої допомоги у сумі 10000 грн.

Outcome: approved