Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 10.11.2001 року він з Відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Відділі реєстрації актів громадського стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 63. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] Вказує, що у них з Відповідачкою різні характери та погляди на життя, через що виникають різного роду суперечки та непорозуміння. З 2014 року вони не проживають повноцінним подружнім життям, а тому перебувати у подальших шлюбних відносинах Позивач не бажає, примирення між ними є недоцільним, збереження шлюбу втратило сенс, просить шлюб між ними розірвати, місце проживання малолітнього сина визначити за його місцем проживання. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 23.07.2015 року сторонам по справі було надано два місяці для примирення, проте примирення між ними не відбулось. В судове засідання Позивач [PERSON] не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов в частині розірвання шлюбу підтримує, просив місце проживання малолітньої дитини визначити за місцем проживання Відповідачки, а справу слухати без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала до суду письмове клопотання, в якому просила шлюб розірвати, а місце проживання малолітнього сина визначити за її місцем проживання та справу розглядати у її відсутність. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 10 листопада 2001 року між Позивачем та Відповідачкою у Відділі реєстрації актів громадського стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області зареєстровано шлюб (а.з. № 63), що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідачка та Позивач шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивача і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що Відповідачка не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд, вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за згодою батьків та самої дитини. Враховуючи те, що Позивач та Відповідачка дійшли згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, суд, вважає, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері - [PERSON] (Відповідачка). У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved