Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 05.03.2013 року він позичив відповідачу [PERSON] кошти в сумі 1390000 грн. Відповідач зобов'язався повернути кошти до 15 липня 2013 року, але борг так і не було повернуто, на чисельні вимоги щодо виконань своїх зобов'язань, [PERSON] не реагує, а тому, позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та його дружини [PERSON] на його користь суму боргу 1390000 грн., нараховані відсотки за користування коштами три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання основного зобов'язання у сумі 33 588,5 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON], заперечуючи позов, суду пояснив, що кошти в борг у позивачів не брав, натомість дійсно написав власноручно розписку по оціночній вартості товару, який 19 квітня 2013 року отримав від позивача у вигляді 20 тонн гербіциду ацетил хлору (піонер 900). Просив вимоги позивачів розцінювати, як неправомірне вимагання коштів та відмовити в їх задоволенні. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не надавала згоди на укладення правочину, навпаки розписка написана [PERSON] без її відому. Посилаючись на відсутність у позивача доказів щодо витрат займаних коштів на сімейні потреби подружжя [PERSON], просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення коштів з [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, відповідача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 05.03.2013 року була складена розписка про позику у позивача грошових коштів в розмірі 1390000 грн. із зобов'язанням повернути борг до 15 липня 2013 року. Наведене підтверджується розпискою, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.8). Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, зазначена розписка від 05.03.2013 року приймається судом до уваги для підтвердження укладення договору позики між сторонами. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів своїх заперечень. Всі заперечення відповідача базуються на поясненнях та його баченнях належного укладення договору позики. Крім того, відповідач [PERSON] зазначає, що при складанні розписки і передачі коштів мали бути свідки. Однак, у відповідності до положень ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тобто, безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Відповідачем [PERSON] не надано жодного належного і достовірного доказу в підтвердження заперечень позову. Самі по собі пояснення відповідача, що кошти він не брав - не можуть бути доказом у справі. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у відповідності до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, суд вважає дану вимогу неаргументованою. Так, позивач приводить розрахунок 3% річних від суми боргу, хоча в судовому засіданні представник вказував, що кошти передавалися відповідачу без процентів; позивач зазначає період простроченого зобов'язання, який, теж, належно не аргументовано. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення коштів з відповідача [PERSON], як дружини [PERSON], за порушення грошового зобов'язання солідарно з [PERSON] суд зазначає наступне. Частиною 3 ст.61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-55цс13 (постанова від 19.06.2013р) сформував правову позицію, згідно якої договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого подружжя. Між тим, жодних доказів про те, що договір позики від 05.03.2013 p. укладався саме в інтересах сім'ї [PERSON], а також з відому та за згодою [PERSON] сторонами до суду не надано. Отже, оцінюючи подані докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають до часткового задоволення та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 1390000 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з суми судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову до суду відповідно до квитанції (а\\с 1) на суму 3654грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial