Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Відповідача та просить визнати дійсним договір дарування 9/20 частини житлового будинку [ADDRESS] від 08 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 08 листопада 2013 року, індексний номер витягу 12489525. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що 08 листопада 2013 року він уклав договір дарування з Відповідачем. Згідно даного договору дарування Відповідач передав безоплатно у його власність 9/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. Об'єкт договору в себе включає: А-1 житловий будинок (напівзруйнований) загальною площею 20,3 кв. м., літ. Н-2 житловий будинок загальною площею 128,5 кв. м., літ.а-1 прибудова, літ.А-1 житлова прибудова, літ. Е - сарай, літ. г - ґанок, літ. Ж - убиральня, літ. З - убиральня, літ. К - гараж, під К - яма, літ. И - сарай, літ. Л - гараж, під Л - погріб. 9/20 частин складається з: напівзруйнований житловий будинок А-1 загальною площею 20,3 кв. м., напівзруйнована житлова прибудова літ. А1 - 1, прибудова літ.а1 - 1, гараж літ. К, сараї літ. Е, И, вбиральня літ. Ж, а також господарських та інженерних споруд. Ці 9/20 частин житлового будинку належали Відповідачеві на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2013 року та зареєстрованого 31 жовтня 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області в Державному реєстрі речових прав під реєстраційним номером 199567712101. Договір дарування від 08 листопада 2013 року, укладеного між ним, Позивачем та Відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 08 листопада 2013 року, індексний номер витягу 12489525. Але на даний час Відповідач визнає недійсним договір дарування від 08 листопада 2013 року, у зв'язку з чим він, Позивач, не може розпорядитися належним йому майном. Сторони в судове засідання не з'явилися, Позивач та представник Відповідача подали до суду заяви, згідно до яких просять розглянути справу за їх відсутність по наявних у справі документах, Позивач на задоволенні позовних вимог наполягає, представник Відповідача проти задоволення позовних вимог не заперечує. Враховуючи викладене в зазначених заявах Сторін, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ч. 4 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи без їх участі, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд встановив наступні обставини та визначив відповідні до них правовідносини: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду, 08 листопада 2013 року Позивач уклав договір дарування з Відповідачем, згідно до якого Відповідач передав безоплатно у власність Позивача 9/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 08 листопада 2013 року, індексний номер витягу 12489525 (а.с.4). Згідно до вказаного договору та технічного паспорту, об'єкт договору в себе включає: А-1 житловий будинок (напівзруйнований) загальною площею 20,3 кв. м., літ. Н-2 житловий будинок загальною площею 128,5 кв. м., літ.а-1 прибудова, літ.А-1 житлова прибудова, літ. Е - сарай, літ. г - ґанок, літ. Ж - убиральня, літ. З - убиральня, літ. К - гараж, під К - яма, літ. И - сарай, літ. Л - гараж, під Л - погріб. 9/20 частин складається з: напівзруйнований житловий будинок А-1 загальною площею 20,3 кв. м., напівзруйнована житлова прибудова літ. А1 - 1, прибудова літ.а1 - 1, гараж літ. К, сараї літ. Е, И, вбиральня літ. Ж, а також господарських та інженерних споруд (а.с.7-11). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 08 листопада 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під реєстраційним номером 199567712101 (а.с.5). Станом на дату подачі позову, Відповідач визнавав недійсним вищевказаний договір дарування від 08 листопада 2013 року, у зв'язку з чим Позивач не міг розпорядитися належним йому майном, але станом на дату розгляду справи, згідно до поданої заяви представника Відповідача, він не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.17). Правовідносини, що виникли між Сторонами законодавчо врегульовані наступним чином: Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.? Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.627 ЦК України, де зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 629 та 638 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно зі ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 3 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В даному випадку, при укладанні договору дарування від 08 листопада 2013 року Сторони підтвердили, що вони не визнані судом недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждали на захворювання, що перешкоджали усвідомленню сторонами суті цього договору, укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає внутрішній волі сторін, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Також договір дарування від 08 листопада 2013 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відповідає нормам законодавства України. Окрім того, на теперішній час Відповідач визнав позовні вимоги, тому обставини, якими ці вимоги обумовлені, в силу ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки при укладенні зазначеного договору дарування Сторони не тільки дотрималися вищезгаданих вимог цивільного законодавства України, але й посвідчили цей договір нотаріально та провели відповідну держану реєстрацію права власності на нерухоме майно, що перейшло до Позивача за цим договором. Такий висновок повністю узгоджується із роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно до п.13 якої, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. У відповідність до ст.88 ЦПК України, з відповідача мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування документально підтверджених судових витрат Позивача. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.202-204, 208, 317, 334, 626, 627, 629, 638, 717, 719, 722 КЗпП України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: approved