Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання його колишньої дружини, відповідача по справі - [PERSON] , яка не проживає за вказаною адресою без поважних причин з червня 2019 року, а існування її реєстрації порушує права позивача як власника будинку, оскільки він вимушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, яка фактично не проживає у вказаному будинку. Посилаючись на ст.ст.391, 405 ЦК України, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Ухвалою судді від 05.05.2021 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити. В підготовчому засіданні відповідач, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала щодо їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі та не заперечував щодо його задоволення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем прийнято судом. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ННМ №394748 від 15.11.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Аплеєвою Т.В. за №1497, та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2018 року №145405952, [PERSON] належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Частиною першою статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що сторони між собою перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04.12.2019 року Білозерським районним судом Херсонської області. Відповідно до акту обстеження за місцем реєстрації позивача б/н від 11.02.2021 року, відповідач - [PERSON] , значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , проте фактично за вказаною адресою не проживає з червня 2019 року. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 року у справі №702/101/18, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 09.12.2020 року по справі №209/2642/18. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач, більше одного року відсутня за місцем своєї реєстрації, що свідчить про втрату нею інтересу до вказаного житлового приміщення, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідача у житловому будинку позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратила право користування вказаним житлом. Суд також зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, а тому суд приймає визнання позову відповідачем. Крім того, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнала, про що подала відповідну заяву, то відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача з урахуванням вимог ч.1 ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved