Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів посилаючись на те, що між КС «Громада» та [PERSON] 30.10.2009 року було укладено кредитний договір № 346 за умовами якого позивач надав відповідачу в порядку рефінансування кредит у сумі 68000 грн. строком до 25.10.2010 року під 51,2 % річних. Крім того між КС «Громада», [PERSON] та іншими відповідачами 30.10.2009 року було укладено договори поруки: № 346п за яким поручителями виступили [PERSON] та [PERSON]; № 346/1п за яким поручителями виступили [PERSON] та [PERSON]; № 346/2п за яким поручителем виступила [PERSON] Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області за позовом КС «Громада» до відповідачів від 21.06.2011 року, яке набрало законної сили, було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 27.10.2010 року в розмірі 102193,21 грн. та було надано розстрочку на її погашення. [PERSON] з часу винесення вищевказаного рішення суду проводив часткове погашення заборгованості за договором в результаті чого станом на 13.07.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 63817 грн., з яких 36800 грн. по тілу кредиту та 27017 грн. зі сплати відсотків. Посилаючись на те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє зобовязань сторін, відповідач [PERSON] продовжує користуватися кредитними коштами КС «Громада» просила стягнути з відповідачів солідарно за період з 28.10.2010 року по 13.07.2015 року заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 112692,5 грн., суму 3% річних в розмірі 6603,08 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 25411,92 грн. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. Пояснили, що позовні вимоги обґрунтовуються укладеними між сторонами договором кредиту та договорами поруки від 30.10.2009 року, проценти нараховані відповідно до умов вищевказаних договорів. Відповідно до ст. 625 ЦК України нараховані 3% річних та інфляційні втрати. Посилалися на попереднє судове рішення від 21.06.2011 року, як підставу звільнення від доказування факту отримання [PERSON] кредитних коштів. В частині правомірності нарахування процентів після ухвалення вищевказаного рішення посилалися на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15. В частині доводів відповідачів про пропуск позовної давності посилалися на її переривання відповідно до ст. 264 ЦК України, оскільки відповідачем [PERSON] вчинялися дії, що свідчать про визнання боргу перед позивачем. Вважають доводи відповідачів про підробку договорів кредиту та поруки безпідставними, оскільки з цього приводу відсутній обвинувальний вирок суду. В частині строку дії поруки пояснили, що у відповідності до п. 3.1 Договорів поруки вони вступають в дію з моменту підписання і діють на протязі трьох років після закінчення зобовязань позичальника та поручителя перед кредитором по кредитним договорам, тобто протягом трьох років після повного погашення заборгованості. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав в повному обсязі. Пояснив, що фактично кредитні кошти від КС «Громада» 30.10.2009 року не отримував, вони не могли йому надаватися, оскільки він не в повному обсязі погасив попередні кредити перед позивачем. Відповідне рішення кредитного комітету КС «Громада» про надання йому кредиту готівкою чи в порядку рефінансування відсутнє. Він підписав бланк кредитного договору № 346, в якому була відсутня сума, яка була туди надрукована пізніше. Тому вважає договір кредиту сфальсифікованим. Також зазначив, що договори поруки були підписані поручителями незаповненими в с. Новомиколаївка і заповнювалися працівниками спілки в м. Херсоні, заповнені різним почерком. Вважає їх сфальсифікованими. Звернув увагу суду на те, що від імені КС «Громада» кредитний договір та договори поруки підписані різними посадовими особами. Письмово заявив клопотання про призначення судово-економічної експертизи, почеркознавчої експертизи, однак в подальшому не підтримав вказані клопотання, пояснивши, що ці експертизи будуть проведені в межах досудового розслідування кримінального провадження яке здійснюється відносно посадових осіб спілки, зокрема, і за його заявою про злочин. Щодо кредитних правовідносин між ним та КС «Громада» зазначив, що він та члени його сімї отримували у спілці кредити в 2008 році та в повному обсязі не розрахувалися. Спілка запропонували обєднати всі ці кредити в один про що укласти відповідний договір, однак сума 68000 грн. є завищеною, такої заборгованості перед спілкою у нього та членів його сімї не було, у вказану суму вже були включені проценти. Попереднє рішення суду про стягнення заборгованості не оскаржував, оскільки пропустив строк, повірив в обіцянку позивача не чіпати поручителів, крім того судом була надана розстрочка його виконання. Вважає таким, що суперечить закону нарахування процентів після закінчення строку дії договору та винесення судом попереднього рішення, оскільки правовідносини за договором кредиту припинилися. Просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі. Вважає таким, що суперечить закону нарахування процентів після закінчення строку дії договору та винесення судом попереднього рішення, оскільки правовідносини за договором кредиту припинилися. Крім того, вважає, що в силу п. 1.3, 3.4 Кредитного договору де зазначено строк його дії до 25.10.2010 року та п. 3.1 Договору поруки де зазначено, що договір поруки діє на протязі трьох років після закінчення зобовязань між сторонами за кредитним договором, вона припинилася закінченням строку. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі. Вважає таким, що суперечить закону нарахування процентів після закінчення строку дії договору та винесення судом попереднього рішення, оскільки правовідносини за договором кредиту припинилися. Крім того, вважає, що в силу п. 1.3, 3.4 Кредитного договору де зазначено строк його дії до 25.10.2010 року та п. 3.1 Договору поруки де зазначено, що договір поруки діє на протязі трьох років після закінчення зобовязань між сторонами за кредитним договором, вона припинилася закінченням строку. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів, 3% річних та інфляційних втрат. Просив відмовити позивачу у задоволенні позову в звязку з пропуском строків позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. У письмових запереченнях вважали позов безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки поручалися за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором в межах тіла кредиту, яке вже стягнуто з них солідарно. Крім того, вважають, що в силу п. 1.3, 3.4 Кредитного договору де зазначено строк його дії до 25.10.2010 року та п. 3.1 Договорів поруки де зазначено, що договір поруки діє на протязі трьох років після закінчення зобовязань між сторонами за кредитним договором, вона припинилася закінченням строку. На підставі викладеного просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з Кредитного договору №346 від 30.10.2009 року укладеного між КС «Громада» та [PERSON], спілка як кредитодавець надала останньому як позичальнику кредит в сумі 68000 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобовязався повернути кредит відповідно до умов передбачених цим договором та сплатити проценти за користування кредитом (п. 1.1). Цільове призначення кредиту: рефінансування (п. 1.2). Строк договору становить 12 місяців, тобто, з 30.10.2009 року по 30.09.2010 року (п. 1.3). За користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю проценти передбачені п. 3.1 договору (1.4). Плата за користування кредитом становить 51,2% річних від суми залишку кредиту (п. 3.1). В п. 3.4 передбачено графік погашення кредиту згідно якого тіло кредиту та відсотки мали бути погашені позичальником 25.10.2010 року. В забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищевказаним договором були укладені договори поруки: №346п між КС «Громада» та [PERSON], [PERSON], [PERSON]; №346/1п між КС «Громада» та [PERSON], [PERSON], [PERSON]; №346/2п між КС «Громада» та [PERSON], [PERSON] Відповідно до п. 1, 1.1 вказаних договорів поруки поручителі зобовязалися перед кредитором в повному обсязі відповідати по зобовязаннях [PERSON] позичальника, що виникають із кредитного договору №346 від 30.10.2009 року. Відповідальність поручителів настає у випадку, коли позичальник не виконує, або неналежним чином виконує свої грошові зобовязання перед кредитором за кредитним договором (п. 2.1). Договори вступають в силу з моменту їх підписання позичальником та поручителями і діють на протязі трьох років після закінчення зобовязань позичальника та поручителів перед кредитором по кредитному договору (п. 3.1). Крім того, рішенням Скадовського районного суду Херсонської області у справі №2-643/11 від 21.06.2011 року з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь КС «Громада» було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №346 від 30.10.2009 року станом на 27.10.2010 року в сумі 102193,21 грн. яка складається з заборгованості з тіла кредиту в розмірі 67776,74 грн. та заборгованості з відсотків в розмірі 34416,47 грн. Розстрочено виконання рішення суду. Листами вих. №1651-1656 від 05.06.2015 року КС «Громада» повідомила відповідачів про наявність заборгованості яку просить стягнути у вказаному позові, вимагала її погасити добровільно. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту фальсифікації кредитного договору чи договорів поруки суд не може прийняти доводи відповідачів про їх підробку до уваги. Пояснення сторін в силу ч. 2 ст. 57 ЦПК України доказами не являються. Щодо доводів відповідача [PERSON] про те, що грошові кошти ним за кредитним договором не отримувалися, ці доводи заслуговують на увагу. Так з п. 1.2 кредитного договору вбачається, що цільовим призначенням кредиту є рефінансування. Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Крім того, відповідно до ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Враховуючи вищевказані положення чинного законодавства та доводи [PERSON] викладені ним у поясненнях та запереченнях, суд виходить з того, що в даному випадку мала місце заміна боржників у зобовязаннях та новація, що не суперечить чинному законодавству. Доводи [PERSON] про неправомірне збільшення суми боргу порівняно з фактичним розміром його заборгованості та заборгованості його синів також не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому суд враховує також наявність судового рішення, яке набрало законної сили і ніким не було оскаржене про стягнення з відповідачів заборгованості за вищевказаним кредитним договором, часткове погашення заборгованості за кредитом [PERSON] вже після рішення суду, не заявлення ним протягом 2009 2015 років позову про визнання вказаного договору недійсним. Так, з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1206цс15 від 23.09.2015 року вбачається наступне. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-37цс15 статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-369цс15 згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Враховуючи наявність у відповідача [PERSON] заборгованості з відсотків, а також обґрунтування позивачем позовних вимог з посиланням на норми ст. 1054 ЦК України згідно з ч. 2 якої до правовідносин кредиту застосовуються положення щодо правовідносин позики в т.ч. і ст. 1048, 1049 ЦК України суд вважає, що вказані правові позиції підлягають застосуванню у вказаній справі. Виходячи з цього заперечення відповідачів про те, що нарахування процентів та штрафних санкцій обмежене лише строком дії кредитного договору суперечать закону, договору та не можуть бути прийняті судом до уваги. В частині доводів відповідачів про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з частиною 1-2 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У вказаних правовідносинах строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі має обчислюватись із закінченням строку на який позивачем відповідачу [PERSON] надавалися кредитні кошти, а саме з 26.10.2010 року. Судом встановлено, що КС «Громада» 02.11.2010 року звернулася з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості чим перервала строк позовної давності, що передбачено ч. 2 ст. 264 ЦК України. Крім того, як вбачається з квитанцій від 27.09.2011 року та від 22.08.2012 року, прибуткового касового ордеру №9251 від 23.08.2012 року, а також особового рахунку [PERSON] останній здійснював погашення заборгованості за кредитом, тобто вчинив дії що свідчать про визнання ним свого боргу чим також переривав строк позовної давності, що передбачено ч. 1 ст. 264 ЦК України. Суд не може погодитись з доводами представника відповідача про те, що вказані кошти сплачувалися ним на виконання рішення суду, оскільки з вищевказаних документів вбачається, що вони вносилися [PERSON] не до органів державної виконавчої служби, а до КС «Громада» безпосередньо з зазначенням призначення платежу як погашення кредиту. Також, у своїй заяві від 15.12.2014 року до КС «Громада» [PERSON] визнав наявність заборгованості чим також переривав строк позовної давності, що передбачено ч. 1 ст. 264 ЦК України. Таким чином слід дійти висновку, що строк позовної давності КС «Громада» не пропущено. Разом з тим, заслуговують на увагу та є обґрунтованими доводи відповідачів про припинення поруки внаслідок закінчення строку на який її було встановлено. Так, з п. 3.1 Договорів поруки вбачається, що договори вступають в силу з моменту їх підписання позичальником та поручителями і діють на протязі трьох років після закінчення зобовязань позичальника та поручителів перед кредитором по кредитному договору. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-6цс14 строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2056цс15 порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. У справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених основним зобовязанням. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1599цс15 За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. З огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-438цс15 Згідно зі статтею 553 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Будучи за своєю правовою природою зобовязанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у статті 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із частини четвертої статті 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобовязань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до частин першої, третьої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі частини першої статті 252, частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частина перша статті 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий частини першої статті 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Враховуючи те, що порука є строковим зобовязанням, чіткий строк дії договору поруки у договорах не визначений, а повне погашення заборгованості позичальником та поручителями може і не відбутися (тобто це не є вказівкою на подію яка має неминуче настати), не може вважатися таким строком і вказівка на повне виконання сторонами своїх зобовязань за договором, суд вважає, що у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилася. Доводи представника позивача про те, що строк поруки встановлений в договорі і складає три роки після повного погашення заборгованості за кредитним договором судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки таке погашення може і не відбутися, а дія поруки протягом невизначеного строку (безстроково) суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги про солідарне стягнення з поручителів заборгованості з відсотків, 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial