Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: [PERSON] про визнання протиправними та скасування розпорядження про затвердження висновку щодо підтвердження місця проживання дитини. В позовній заяві посилався на те, що він є батьком [PERSON] , [INFO] . 22.05.2019 року Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області було прийнято розпорядження № 379 про затвердження висновку служби у справах дітей щодо підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України. Позивач вважає, що прийняттям такого рішення відповідач порушив його право, оскільки прийнято зі значними порушеннями законодавства, без врахування вимог закону, що регулює питання пов`язане з тимчасовим виїздом дітей за межі України та оскаржуване рішення не містить мету виїзду дитини за межі України, період та країну до якої планується виїзд. Тому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 22.05.2019 року за № 379. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив, згідно з яким заперечує проти вимог, просить у задоволенні позову відмовити, оскільки під час винесення Розпорядження було вжито усіх заходів для прийняття по суті вірного рішення. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи а його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив яким просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що чинним законодавством України не передбачено обов`язковість зазначення мети виїзду за кордон, період та країну, до якої планується виїзд, у заяві про підтвердження місця проживання дитини та просив розглядати справу у відсутності їхнього представника. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . [PERSON] звернулась до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, з заявою за змістом якої просила надати висновок органу опіки та піклування про факт проживання дитини з матір`ю. Зазначила, що вказаний висновок необхідний для реалізації прав, наданих Сімейним кодексом України на відпочинок та оздоровлення дитини. 17.05.2019 року службою у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області складено висновок про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України. Згідно вказаного висновку шляхом вивчення заяви [PERSON] про необхідність підтвердження місця проживання дитини, для її тимчасового виїзду за межі України, документів, поданих заявником до служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, відвідування дитини за місцем її проживання, бесіди з батьком дитини, [PERSON] , який проживає окремо від дитини, встановлено, що дитина, проживає за адресою: [ADDRESS] . 22.05.2019 року Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області було прийнято розпорядження № 379 (далі Розпорядження № 379) про затвердження висновку служби у справах дітей щодо підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України. Згідно вказаного рішення виконавчий комітет Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вирішив затвердити висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини разом з матір`ю для її тимчасового виїзду за межі України. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що оскаржуваним розпорядженням порушено його право сімейне, оскільки при наявності між батьками спору питання щодо виїзду дитини за межі України мали вирішуватись в судовому порядку. Водночас, судом не встановлено порушення прав позивача, докази, що підтверджували б стверджуванні порушення його права учасниками процесу до матеріалів справи не додані. Не відповідає дійсності посилання позивача на те, що оскаржуваним рішенням в порушення його батьківських прав третій особі [PERSON] надано дозвіл на виїзд дитини за кордон. Так, відповідно до вимог абзацу 1 частини 5 статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Таким чином право одного із батьків, з яким проживає дитина, самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, встановлено законом, а не надано оскаржуваним рішенням виконавчого комітету. Пунктом 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. N 866 (надалі в тексті рішення Порядок), передбачено перелік документів, які має подати до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина. Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку. Пунктом 72-1 Порядку також передбачено виключний перелік підстав для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду, як то неподання заявником документів, передбачених цим пунктом або наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини. Підстави для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду та які б порушували цивільне або сімейне право позивача, судом не встановлені. Посилання позивача на те, що при виїзді дитини за межі України, він буде позбавлений можливості з дитиною зустрічатися та брати участь у її вихованні, суд до уваги не бере. Суд виходить з того, що загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141,150,153,155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Наявність між батьками спору щодо участі у вихованні дитини не перешкоджає вирішенню питання про виїзд дитини за межі України в порядку, передбаченому частиною 5 статті 157 Сімейного кодексу України. На підставі викладеного, судом не встановлено порушення відповідачем цивільних або сімейних прав позивача прийняттям оскаржуваного розпорядження, відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного розпорядження, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed