Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 18 серпня 2014 року автомобіль, під керуванням [PERSON], рухався по дорозі в напрямку Івано-Франківська, де він та [PERSON] були пасажирами. При екстреному гальмуванні у звязку з утворенням на дорозі аварійної ситуації автомобіль, в якому знаходився позивач, повернуло на зустрічну смугу. З транспортного засобу ДАІ, що рухався позаду від автомобіля, вийшли та підійшли до позивача інспектори Калиновський Т.І. та Стень Я.Я. Останні погрожували пасажирам, в тому числі позивачу, вогнепальною зброєю, застосували до\~ останніх силу. Після чого інспектор Стень Я.Я., сівши за кермо автомобіля [PERSON], разом з ним, направився в сторону м. Львова. Позивач та [PERSON] вимушені були прямувати до міста пішки в нічний час. При застосуванні сили працівниками міліції позивач втратив телефон та йому було зіпсовано одяг, а також була заподіяна моральна шкода. Моральні страждання позивача продовжились після вказаних подій, оскільки останній отримав стрес, захворів, змушений брати участь у досудовому розслідуванні кримінального провадження, збирати докази, звертатися до різних інстанцій. Крім того, працівниками ДАІ була застосована незаконна відеозйомка щодо нього. Просить суд стягнути з [PERSON] 2200 грн. матеріальної шкоди та 25000 грн. моральної шкоди, зі [PERSON] 2800 грн. матеріальної шкоди та 25000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити повністю. Відповідач [PERSON], повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи в судове засідання не зявився. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що ним та [PERSON] був затриманий автомобіль, яким керував [PERSON], так як останній знаходився у стані алкогольного спяніння. Пасажири [PERSON] та [PERSON] були висаджені з автомобіля, а водій [PERSON] переміщений до автомобіля ДАІ. В подальшому, постановою Личаківського районного суду міста Львова від 18 листопада 2014 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП та обрано йому адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 3400 гривень. Вказав, що він та [PERSON] діяли відповідно до вимог діючого законодавства, позивачу матеріальну та моральну шкоду не спричиняли, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Нормами статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальними правилами відшкодування шкоди, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з розясненнями, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підляже відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обовязок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обовязку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше). За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 10 ЦПК України). Встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли в потерпілої сторони, - наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно до\~ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Приписами статті ч.2 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Постановою Личаківського районного суду міста Львова від 18 листопада 2014 року у справі № 463/4729/14-п (а.с.20-22) було встановлено, що 18.08.2014 р. о 22:15 год. по автодорозі Львів Краковець 16км + 950 м. Пантелєєв Г.В. керував автомобілем з явними ознаками алкогольного спяніння, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного, чи іншого спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №747/1951 від 18.08.2014р. та представленими суду відеоматеріалами згідно яких [PERSON] від проходження медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в присутності лікаря,інспекторів ДАІ та свідків відмовився. При цьому, Личаківським районним судом міста Львова не прийняті до уваги заяви [PERSON] про незаконні дії працівників ДАІ, так як згідно представленого суду висновку службового розслідування\~\~за результатами розгляду звернення громадянина [PERSON], щодо його побиття двома працівниками ДАІ та незаконного розміщення його автомобіля на арешт майданчику, від 18.09.2014р. факти викладені у зверненні громадянина [PERSON] щодо побиття та незаконного розміщення його автомобіля на арешт майданчику, інспекторами ДПС взводу №6 БДПС ГУМВС України у Львівській області старшиною міліції [PERSON] та старшим сержантом міліції [PERSON] свого підтвердження не знайшли, порушень діючого законодавства та нормативних актів МВС України не вбачається. Дії Інспекторів ДПС взводу №6 БДПС ГУМВС України у Львівській області старшини міліції [PERSON] та старшого сержанта міліції [PERSON] щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення за\~ст. 130 КУпАП\~відносно громадянина [PERSON] та відсторонення його від керування транспортним засобом відповідають вимогам наказів МВС України №77/2009 «Про затвердження інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення дорожнього руху», 111/2009 «Про затвердження Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС», Кодексу України про адміністративні правопорушення. Подальше проведення перевірки за зверненням громадянина [PERSON] припинено. Таким чином, в судовому засіданні встановлено правомірність дій відповідачів 18 серпня 2014 року. Інших доказів спричинення позивачу відповідачами матеріальної та моральної шкоди суду не надано. Показання свідка [PERSON] не можуть бути прийняті судом як доказ спричинення шкоди, оскільки [PERSON] в судовому засіданні вказав тільки на обставини затримання працівниками ДАІ [PERSON] та вилучення у нього автомобіля, що узгоджується з даними вищевказаної постанови Личаківського районного суду Львівської області. Ним також підтверджений факт, що їх з позивачем висадили з автомобіля [PERSON] і вони вимушені були самостійно добиратися додому. Автомат Калашникова, на який як засіб застосування насильства в своїх поясненнях посилався позивач, він у працівників ДАІ не бачив. Письмові покази свідка [PERSON] (а.с.26-38), надані позивачем, у судовому засіданні не досліджувалися, оскільки, порядок допиту свідків, встановлений ст.180 ЦПК України, зобовязує суд встановити його особу безпосередньо в судовому засіданні, під розписку попередити свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань та привести його до присяги. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач при поданні позову даної категорії, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати відпостяться на рахунок держави. Відтак, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Outcome: dismissed