Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання особистої власності на частину житлового будинку, що був придбаний під час перебування у шлюбі. Свій позов мотивував тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 19.08.1993 року по 11.10.2016 року. Перебуваючи у шлюбі, 09.03.2016 року, позивачем було придбано 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 6520385800:01:026:0016. Кошти на придбання вказаної будівлі були подаровані позивачу його батьками: [PERSON] та [PERSON] . Батьки позивача, з метою придбання для останнього нерухомості 13.02.2016 року продали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за 28191,00 грн., земельну ділянку, кадастровий номер 0520410100:00:013:0145 за 6338,00 грн. та земельну ділянку, кадастровий номер 0520410100:00:013:0144 за 49780,00 грн. Фактично, купівля позивачем частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] було здійснено за кошти його батьків. На даний момент відповідач хоча і визнає обставину придбання позивачем нерухомості за кошти його батьків, проте відмовляється або зволікає з оформленням права особистої власності на [PERSON] Своєю заявою від 20.08.2018 року відповідач підтвердила, що спірний будинок дійсно було придбано за кошти батьків позивача та, що це майно є особистою власністю позивача. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просив суд визнати за ним особистою власністю Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2352 га., кадастровий номер 6520385800:01:026:0016. Позивач надав суду заяву, якою заявлені вимоги підтримав, просив проводити розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце судових засідань шляхом публікації оголошень на вебпорталі судової влади України, в судові засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив не подала. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 09 січня 2019 року позовну заяву [PERSON] про визнання права особистої власності на частину житлового будинку, що був придбаний під час перебування у шлюбі було залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення вказаних недоліків 12 лютого 2019 року Білозерським районним судом Херсонської області позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 26 квітня 2019 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно рішення Білозерського районного суду Херсонської області № 648/3551/16-ц від 30.09.2016 року, яке набрало законної сили 11.10.2016 року, сторони в період з 19.08.1993 року по 11.10.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 09.03.2016 року, Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54723207 від 09.03.2016 року, позивач 09.03.2016 року придбав у власність за 38000,00 грн. 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 6520385800:01:026:0016. Пунктом 8 вищевказаного договору купівлі-продажу вказано, що грошові кошти, за які придбавалася вказана частина житлового будинку, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувались в період перебування [PERSON] , в зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим нотаріусу надано згоду дружини покупця - [PERSON] на купівлю вказаного майна. Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54726492 від 09.03.2016 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.03.2016 року, позивач за 80000,00 грн. набув права власності на земельну ділянку, площею 0,2352 га у межах згідно з планом, які визначені у натурі, закріплені межовими знаками, кадастровий номер 6520385800:01:026:0016, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 6 вищевказаного договору купівлі-продажу вказано, що грошові кошти, за які придбавалася вказана частина житлового будинку, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувались в період перебування [PERSON] , в зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим нотаріусу надано згоду дружини покупця - [PERSON] на купівлю вказаного майна. Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, зважаючи на принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, позивач, яким в період шлюбу було придбано вищевказане майно, звернувся до суду з вимогою про визнання права його особистої власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2352 га., кадастровий номер 6520385800:01:026:0016. Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 р. по справі 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки спірне майно було придбано під час шлюбу, а позивач, порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуто ним під час перебування в шлюбі, суд дійшов висновку про те, що саме на [PERSON] покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. Досліджуючи надані позивачем докази та джерело набуття спірного майна, судом встановлено наступне: Згідно довідки Радянської сільської ради Білозерського району Херсонскьої області № 480 від 05.05.2016 року, до складу родини [PERSON] , 1978 року народження, входять: мати - [PERSON] , 1949 року народження та батько - [PERSON] , 1942 року народження. Як вбачається з договорів купівлі-продажу від 13.02.2016 року, [PERSON] продав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за 28191,00 грн. та земельну ділянку, площею 0,0152 га, кадастровий номер 05250410100:00:013:0145 за 6338,00 грн. Заявою від 12.08.2018 року, [PERSON] відкликала свою заяву, посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пономарчук І.Я. 09.03.2016 року за реєстровим номером 266 щодо згоди чоловіку [PERSON] на купівлю 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер 6520385800:01:02:0016, у зв`язку з тим, що кошти на придбання будинку були подаровані, без укладання договору його батьками: [PERSON] та [PERSON] Цією ж заявою відповідач стверджувала, що це майно є особистою приватною власністю [PERSON] та не є їх спільною сумісною власністю, розпорядження цією нерухомістю може здійснювати [PERSON] одноособово без її згоди. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, характер заявлених вимог, суд дійшов висновку, що житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,2352 га., кадастровий номер 6520385800:01:026:0016 хоча й були набуті позивачем під час шлюбу з відповідачем, проте джерелом їх набуття не були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, а за кошти, надані [PERSON] його батьками, що підтвердила і відповідач в своїй заяві від 12.08.2018 року, а отак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання спірного майна його особистою приватною власністю є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved