Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12.2007 року йому належить 1/2 частина житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд під [ADDRESS], друга половина будинку належить відповідачці, після реєстрації права власності на нерухоме майно він не зміг вселитися в успадковану ним частину будинку, оскільки цьому перешкоджала відповідачка, яка вчиняла сварки, намагалась затіяти бійку, він неодноразово звертався з цього приводу до правоохоронних органів, на даний час іншого житла він не має, а тому позивач просив суд вселити його в 1/2 частку вказаного житлового будинку, яка належить йому на праві власності. В судовому засіданні до початку розгляду справи по суті представником позивача надано заяву про уточнення позовних вимог /а.с. 45-46/, в якій позивач просить суд усунути для нього перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом вселення його в цей будинок; зобов'язати відповідачку не чинити перешкод позивачу в користуванні даним житловим будинком. Відповідач , її представник позов не визнали, пояснили, що спірний будинок має невелику житлову площу, а тому проживати в ньому двом сім'ям неможливо, відповідач запропонувала позивачу викупити його частку у праві власності на будинок за 20 000 грн., на що він спочатку погодився, але потім відмовився від цього, позивач мав можливість користуватися частиною городу біля будинку, частиною сараю, де зберігалися його речі, починаючи з 2012 року спорів щодо вселення позивача в цей будинок між ним та відповідачкою не було, крім того, при вирішенні спору відповідач та її представник просили суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в зв'язку зі спливом трирічного строку позовної давності, оскільки позивач в 2009 році звертався із письмовими заявами до Білоцерківського РВ з питань вселення в спірне житло, звернення датоване 28.04.2009 року, тобто, з цієї дати позивач дізнався про порушення його права, а тому мав звернутися з позовом до суду до 28.04.2012 року. Заслухавши пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, оглянувши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд під [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO], що стверджується копією цього свідоцтва від 14.12.2007 року, оформленого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2-5209 /а.с.5/. А згідно витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 04.02.2008 року /а.с.6/, за позивачем [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного вище будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З матеріалів справи вбачається, що інша 1/2 частина житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд під [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності відповідачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO], що стверджується копією цього свідоцтва від 17.02.2009 року, оформленого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г., зареєстровано в реєстрі за № 444, та копією витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 18.03.2009 року /а.с.24-25/. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, яке діяло на момент реєстрації сторонами права власності на спірний будинок, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць /п.1.3/. Отже, позивач та відповідач набули права власності на вказаний вище будинок згідно норм діючого законодавства у рівних частинах, на що вказано вище. В судовому засіданні також встановлено, що за даними адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в м. Києві /а.с.16/ в спірному будинку з 24.03.2009 року зареєстрована відповідач, яка по даний час проживає в цьому будинку, що сторонами не заперечується. Відповідно до копії технічного паспорта МБТІ на садибний /індивідуальний/ житловий будинок [ADDRESS] станом на 24.12.2008 року /а.с.26-30/, будинок складається з таких приміщень: коридор площею 8,20 кв.м, житлова кімната-15,0 кв.м, кухня-10,20 кв.м, житлова кімната -18,20 кв.м, веранда -5,70 кв.м; загальна площа будинку -57,3 кв.м, житлова площа-33,20 кв.м. Позивач [PERSON] з 19.07.2013 року зареєстрований по [ADDRESS], де він на даний час проживає, будинок належить на праві власності [PERSON], з якою позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Наведені обставини стверджуються випискою з паспорта позивача /а.с.4/, показами свідка [PERSON] та показами [PERSON], якого було допитано в якості свідка в порядку, передбаченому ст.62 ЦПК України. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач взагалі не допускає його до спірного будинку, він не може ним користуватися, проживати в ньому, хоча його частка у праві власності на будинок є такою ж , як і частка відповідачки, іншого житла на праві власності він не має. З наданих суду доказів встановлено, що позивач та його дружина [PERSON], яка померла в 2011 році, зверталися в квітні та серпні 2009 року із заявами до начальника Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області щодо неправомірної поведінки відповідачки, яка чинить їм перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS], що стверджується копіями цих заяв /а.с.8,10/, з відповіді за підписом начальника Білоцерківського РВ від 04.05.2009 року /а.с.13/ слідує, що за результатами розгляду заяви рекомендовано звернутися до суду для відшкодування матеріальних та моральних збитків; 09.09.2009 року аналогічна заява була подана голові Острійківської сільської ради Білоцерківського району /а.с.9/. З показів свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що в лютому 2014 року вони зверталися до відповідачки, оскільки позивач мав намір обробляти частину земельної ділянки біля будинку, але відповідач в грубій формі відмовила позивачу, в зв'язку з чим вони звернулися до сільського голови, а потім написали заяву до міліції, в березні 2014 року вони знову зверталися до відповідачки по цьому питанню, але вона знову відмовила, позивач не може потрапити до будинку, залишити там свої речі, іншого житла він не має. Покази свідків приймаються судом до уваги, оскільки вони не спростовані відповідачем та її представником, крім того, суду надано довідку Острійківської сільської ради Білоцерківського району від 22.04.2014 року за підписом сільського голови /а.с.47/, в якій вказано на те, що до сільської ради звертався [PERSON] про неможливість користування прийнятою у спадщину частиною будинку в [ADDRESS] та земельною ділянкою в зв'язку з тим, що йому перешкоджає [PERSON], сільською радою надано [PERSON] попередження. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в травні 2009 року звертався до суду з позовом про розподіл спірного будинку та посилався на те, що відповідачка не допускає його до будинку і між ними не досягнуто згоди щодо розподілу будинку, за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 24.03.2010 року позов було задоволено та проведено розподіл будинку між співвласниками за одним із варіантів судової будівельно-технічної експертизи, але рішенням апеляційного суду Київської області від 19.02.2013 року було скасовано рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою [PERSON], в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що за висновком експерта провести поділ будинку з обладнанням двох ізольованих квартир, які б відповідали вимогам ДБН, неможливо, також суд не витребував рішення виконавчого комітету про згоду на переобладнання будинку на двохквартирний. Наведене стверджується копіями рішень суду першої та апеляційної інстанції /а.с.48-50/. Таким чином, суд приходить до висновку, що наданими позивачем доказами підтверджуються обставини стосовно того, що відповідач дійсно чинить перешкоди позивачу в користуванні спірним будинком, який належить їм на праві спільної часткової власності, не допускаючи його до будинку. Сама відповідач в судовому засіданні не заперечувала того, що дійсно вона не дозволяла позивачу вселятися в спірний будинок, оскільки вона проживала в ньому з дочкою, будинок невеликий, умови для проживання в ньому позивача відсутні. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивач позбавлений можливості користуватися належним йому майном, оскільки відповідач не допускає його до будинку, ключів від будинку останній не має. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В ст.1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /зі змінами, внесеними протоколом № 11/ передбачено, зокрема, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. А за ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно приписів ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як встановлено судом, згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном між сторонами не досягнуто, поділ будинку в натурі проведено не було, щодо отримання грошової компенсації вартості частки у праві власності на будинок в розмірі 20 000 грн., яку пропонувала відповідач, позивач відмовився, також відмовилася від одержання цієї суми на пропозицію позивача і відповідачка, з позовом до суду щодо виплати грошової компенсації за частку в спільному майні сторони не зверталися. Отже, позивач, як вважає суд, дійсно позбавлений права на користування належним йому з відповідачкою будинком, на що вказано вище, а тому суд вважає за можливе задовольнити його вимоги щодо усунення перешкод у користуванні вказаним будинком шляхом його вселення в спірний будинок. При цьому суд також виходить з того, що не може бути підставою для позбавлення позивача права на користування будинком, як співвласника цього будинку, посилання відповідачки на те, що будинок має невелику житлову площу, оскільки позивач має такі ж права, як і відповідачка, на користування спільним майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З врахуванням встановлених по справі обставин, суд також вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо зобов'язання відповідачки не чинити йому перешкод у користуванні спірним будинком. Отже, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності узгоджується з встановленими по справі обставинами та відповідає вимогам ст.16 ЦК України. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності тривалістю три роки при зверненні до суду з цим позовом, оскільки про порушення свого права позивач дізнався ще 28.04.2009 року . За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.267 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Але, як роз'яснено в п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Крім того, як було встановлено судом і вказано вище в рішенні, позивач неодноразово починаючи з 2009 року звертався до різних органів та установ, також до суду з приводу порушення його права власності. На підставі ст.88 ЦПК України на користь позивача належить стягнути з відповідача сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. відповідно до наданої квитанції.

Outcome: approved