Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначив, що перебуває у шлюбі з [PERSON] Спільне життя з відповідачем не склалось, що призвело до припинення шлюбних стосунків та ведення спільного господарства. У звязку з наведеним просить: розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем; спільних дітей залишити на його виховання. У судове засідання сторони не з'явились, подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Позивач позовні вимоги підтримала, відповідач - визнав вимогу щодо розірвання шлюбу (а.с. 19-20). У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 04 червня 2005 року Левківською сільською радою Житомирського району Житомирської області було зареєстровано шлюб сторін (а.с. 3), за час якого у них народилося двоє дітей, а саме: [PERSON], [INFO] (а.с. 4), та [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Згідно з частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст. 112 СК України). Сімейні відносини сторін припинені, сумісного господарства не ведуть. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу сторін суперечило б їхнім інтересам, а тому позовна вимога стосовно розірвання шлюбу має бути задоволена. Щодо вимоги про залишення на виховання позивача дитини суд зазначає таке. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦК України). Відповідно до положень статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Це спір про місце проживання дитини. За змістом частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Стаття 159 СК України регулює питання участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це спір про участь одного з батьків у вихованні дитини. Отже, з аналізу зазначених правових норм слідує, що поняття місця проживання дитини та її виховання не є тотожними. За таких обставин, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відтак можна зробити висновок, що позивач, заявивши вимогу про залишення дітей на виховання із ним, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки пред'явлення такої вимоги не узгоджується із нормами сімейного (спеціального) законодавства, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн має бути стягнутий з відповідача на корись позивача.

Outcome: partial