Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач\~ звернувся до суду\~ з вказаним позовом до відповідача, в якому просив\~ суд визнати\~ частку нерухомого майна , а саме 28/75\~ житлового будинку по вул. Гончарова,23 в м. Запоріжжя, спільною власністю рідних сестри та брата [PERSON] та [PERSON] з правом\~ державної реєстрації\~ даного майна в рівних частках 14/75 за кожним.\~ Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він та його сестра [PERSON] проживають у [INFO]. На даний час він та відповідачка успадкували в рівних частках від покійних батьків більшу частину будинку. 26.01.2017 йому та сестрі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 14/75 частин житлового будинку 23 по вул. Гончарова в м. Запоріжжя після смерті матері [PERSON]М через відсутність державної реєстрації належного спадкодавцю майна. Оскільки він та його сестра [PERSON] мають рівні права на володіння нерухомим майном, неможливо в даний час розподілити між ним та відповідачем 28/75 частин житлового будинку, вимушений звернутися до суду. В судове засідання позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] надала заяву , в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтв про право на спадщину від 26 січня 2017 року [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину на 11/75 частин житлового будинку по вул. Гончарова , 23 в м. Запоріжжя кожному та на 1/6 частину частин житлового будинку по вул. Гончарова, 23 в м. Запоріжжя кожному (а.с.10-13). Позивач та відповідач відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги після смерті померлої матері [PERSON], яка померла 16 листопада 2007 року (а.с.18-23). Постановами державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 26 січня 2017 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на 14/150 частин житлового будинку кожному , що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гончарова, 23 (а.с.18-23). З вказаних постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що 14/75 частин спірного житлового будинку належали спадкодавцю [PERSON] на підставі договору № 5043.К. купівлі-продажу , Зареєстрованого Запорізькою регіональною біржею нерухомості 22 серпня 1997 року, який не є належним документом, що посвідчує право власності спадкодавця на 14/75 частин житлового будинку, не зареєстрований згідно чинного законодавства . Крім того, судом встановлено, що на підставі договору № 5043.К. купівлі-продажу , Зареєстрованого Запорізькою регіональною біржею нерухомості 22 серпня 1997 року, [PERSON] придбала 14/25 частин житлового будинку, однак вказаний договір нотаріально не посвідчений , не зареєстрований у встановленому законом порядку (а.с.31-32). Таким чином , встановлені судом фактичні обставини справи , дають суду підстави дійти до висновку, що фактично судом встановлено перешкоди у оформленні [PERSON] спадкових прав після смерті матері [PERSON] на 14/150 частин житлового будинку по вул. Гончарова, 23 в м. Запоріжжя через відсутність належних правовстановлюючих документів . Такі самі перешкоди наявні у відповідача [PERSON]. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За положеннями статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів у судовому порядку встановлює\~\~ ст. 16 ЦК України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Також, нормами ст. 11 ЦПК України, встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, тобто визначення предмету спору та відповідачів, як осіб, до яких пред»являється позов, є виключним правом позивача. Разом з тим, при розгляді справи встановлено, що [PERSON] звертаючись до суду , обрав неналежний спосіб захисту порушеного права звернувшись з позовом про визнання 28/75 частин житлового будинку спільною власність його та позивача , невірно визначився із частками майна , а також, в розумінні ст. 33 ЦПК України звернувся до неналежного відповідача [PERSON] фактично на захист її інтересів. З урахуванням вищенаведеного , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог .

Outcome: dismissed