Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача та просив зобов`язати відповідача повернути йому надмірно сплачені кошти у розмірі 28815,00 грн. та стягнути судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.12.2018 року перебуваючи в Республіці Литва ним було придбано транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN Touareg», 2005 року випуску за ціною 3800 Євро. 21.12.2018 року під час перетину кордону працівниками митної служби було складено акт про проведення огляду транспортного засобу після чого йому було видано посвідчення згідно якого він був зобов`язаний протягом десяти днів до 10.01.2019 року пред`явити підрозділу МВС України даний автомобіль для здійснення його державної реєстрації. Отже, за митне оформлення автомобіля у пільговий період він сплатив 112315,00 грн. Оскільки в той момент метою позивача було встигнути розмитнити автомобіль у період дії пільгового періоду для економії коштів, позивач не надав належної уваги заявленим для сплати рахункам, як виявилось згодом були умисно й суттєво завищені працівниками КММ ДФС. Відтак, після проведення державної реєстрації транспортного засобу позивач самостійно за допомогою он лайн калькулятора здійснив перерахунок суми коштів необхідної для сплати за митне оформлення, в результаті чого ця сума виявилась на 17517,00 грн. нижчою за попередню яка становить 82956,00 грн. Вважає, що в діях працівників КММ ДФС вбачається перевищення службових повноважень та грубе порушення законодавства, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.04.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем самостійно визначено та заявлено митну вартість товару, розраховано митні платежі, митним органом товар випущено у вільний обіг. КММ ДФС митна вартість позивача (декларанта) не коригувалась, рішення про коригування митної вартості не приймалось, митна вартість не змінювалась, рішення про зміну коду товару також не приймалось. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлено, що 27.12.2018 року до відділу митного оформлення митного поста «Спеціалізований» КММ ДФС представником позивача подано митну декларацію №UA100210/2018/446254 з метою здійснення митного оформлення товару: легковий автомобіль, що використовувався «VOLKSWAGEN Touareg», 2005 року випуску. Покупець (одержувач) - [PERSON] . Від представника позивача в електронному вигляді надійшла заява про відкликання вказаної митної декларації з метою уточнення митної вартості. 10.01.2019 року до відділу митного оформлення митного поста «Спеціалізований» КММ ДФС представником позивача подано нову митну декларацію №UA100210/2019/083982, з метою здійснення митного оформлення вказаного автомобіля. Митна вартість товару декларантом в митній декларації №UA100210/2019/083982 була самостійно заявлена за 6-тим резервним методом, про що свідчить графа 43 декларації. Розмір митної вартості самостійно заявлений декларантом в графах 12 та 45 митної декларації і становить 206040,12 грн. В графі 47 митної декларації також декларантом самостійно заявлені відповідні митні платежі (податки). Одержувачем в графі 8 є позивач [PERSON] . Згідно графи 45 декларація подана [PERSON] , який подавав декларацію від імені [PERSON] . Згідно п. 8 ч. 1 ст. 4 МК України декларант - особа, яка самостійно здійснює декларування, або від імені якої здійснюється декларування. Встановлено, що митний орган не відмовляв у митному оформленні, а здійснив митне оформлення декларації, підтвердивши правильність заявлених декларантом в декларації даних. При цьому встановлено, що митний орган не приймав жодного рішення по вказаному транспортному засобу ні по коду товару, ні по вартості товару, ні по митним платежам, ні з будь-якого іншого приводу. Митним органом товар випущено у вільний обіг. Згідно висновку Верховного Суду України викладеному у справі №21-343а14: декларант має право оскаржити до митного органу вищого рівня та/або до суду рішення митного органу щодо визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України. Якщо митний орган самостійно не приймав рішення про визначення митної вартості товарів і погодився з митною вартістю, визначеною декларантом, та методом її визначення, який застосував декларант, немає підстав вважати дії митного органу такими, що вчинені всупереч вимогам митного законодавства, а відтак і підстав визнавати сплачені суми митних платежів чи їх частину помилково та/або надмірно сплаченими таж немає. Якщо ж саме митний орган визначив митну вартість товарів, а в подальшому буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надмірно сплачених податків і зборів повертається декларанту у порядку, передбаченому законодавством. Колегія суддів судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 16.02.2016 року зазначила, що у разі добровільного внесення даних до ВМД декларант не може посилатися на порушення права, оскільки оскарження дій митниці з мотивів, які ґрунтуються на припущенні про можливе порушення права, є безпідставним. Для поновлення порушеного права має бути встановлена наявність рішення митниці про відмову в митному оформленні товару та визначенні його митної вартості. Митниця не приймала рішення про відмову у митному оформленні товару, а отже, доводи позивача про наявність факту надмірної сплати митних платежів є безпідставними. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі №826/19279/16, згідно яких за змістом частини восьмої статті 257 МК України митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється органами доходів і зборів на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості про товари, зокрема код товару згідно з УКТЗЕД, а також відомості про нарахування митних та інших платежів, зокрема ставки та суми митних платежів. Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. Отже, декларант, здійснивши класифікацію товарів, самостійно визначає та заявляє шляхом подачі митної декларації відповідні ставку та суму митних платежів, які підлягають сплаті до Державного бюджету України. У свою чергу митний орган, відповідно до статті 69 МК України, здійснює контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД та у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушених правил класифікації товарів має право самостійно класифікувати такі товари. Системний аналіз наведених норм митного законодавства свідчить про те, що якщо митний орган за результатами митного оформлення товару за певною митною декларацією самостійно не приймав рішення про визначення коду товару і погодився з класифікацією товару, здійсненою декларантом, та, відповідно, самостійно визначеною декларантом сумою митних платежів, то підстави вважати таку суму митних платежів надмірно сплаченою та наявне в імпортера право на їх повернення відсутні. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed