Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи її тим, що з 20.12.1994 року він працював в ПАТ «Лебединський Машинобудівельний дослідно-експериментальний завод «Темп». 21.02.2017 року він був звільнений з роботи за скороченням штату, але при звільненні не був проведений розрахунок по не оспорюваній роботодавцем (відповідачем) сумі 14981 грн. 91 коп. за період роботи з 31 травня 2016 року по 21.02.2017 року . Відмову виплатити заборгованість із заробітної плати та всі необхідні при звільненні кошти в день звільнення з роботи, відповідач не обґрунтував. Дії відповідача він вважає незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КзПП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. У разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу, звільненому ним працівникові усіх сум, які повинні бути йому виплачені на день його звільнення, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КзПП України, роботодавець повинен виплатити цьому працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який за його підрахунками становить 2743 (дві тисячі сімсот сорок три) грн. Окрім цього, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі проведеними підрахунками, які базуються на статистичних даних, що опубліковані на офіційному інтернет сайті Міністерства фінансів України, за період часу з червня 2016 року по квітень 2017 року сума інфляційних втрат становить 870 грн..50 коп. Тому, він просить стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі у розмірі 14981 грн. 91 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 2743 грн. та інфляційні втрати за період затримки виплати заробітної плати у розмірі 870. 50 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка проявилася в необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, постійного взяття в борг грошових коштів у знайомих для проведення оплати комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків, одягу, оплати поточних платежів та ін. На цих підґрунтях він отримує нервові зриви, депресійний стан, тощо, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, загострення хронічних захворювань (він являється інвалідом 3 групи загального захворювання та потребує періодичного лікування). До того ж, після звільнення з роботи з'ясувалося, що відповідачем не здійснено соціальних відрахувань, а саме внесків до пенсійного фонду України, що підтверджується довідкою пенсійного фонду Форма ОК-5, що обмежує його право на отримання допомоги по безробіттю, як застрахованій особі, він змушений отримувати допомогу у розмірі 554 грн. як не застрахована особа. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. В попередньому судовому засіданні позивач уточнив заявлені ним позовні вимоги і просить стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі з 31.05.2016 року по 21.02.2017 рік у сумі 14981 грн. 91 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2016 року по 12.04.ю2017 року в розмірі 4937 грн. 40 коп., інфляційні втрати за період затримки виплати заробітної плати з 31.05.2016 року по квітень 2017 року у розмірі 870 грн. 50 коп., та моральну шкоду в розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. В судовому засіданні позивач зменшив розмір моральної шкоди до 1000 грн., решту позовних вимог залишив без змін. Представник відповідача в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав повністю, з проведеними позивачем розрахунками повністю погодився. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: Даний спір між сторонами виник з трудових правовідносин, які регулюються ст..ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України. Судом встановлено, що [PERSON] 21.02.2017 року звільнений з роботи з ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп», але при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок у відповідності до ст.116 КЗпП України. Вказана заборгованість на день розгляду справи в суді ( 04.05.2017 р.), не сплачується. Станом на 12.04.2017 року кількість робочих днів за цей період складає 219 днів. Сума не виплаченої заробітної плати становить 14981 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденної заробітної плати 137.15 грн., становить 4937. 40 грн., інфляційні втрати за період затримки виплати заробітної плати становить 870.50 грн. З проведеними розрахунками позивача відповідач погодився, їх не спростовує. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню в судовому засіданні обставини, визнані сторонами чи іншими учасниками процесу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України призвільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутностіспору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ч.2 цієї статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невиплачену заробітну плату при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Зазначені правові позиції висловлені у постановах Верховного суду України № 6-64цс13 від 03.07.2013 року та № 6-76цс14 від 02.07.2014 року, які згідно зі ст. 360-7 УПК України є обов'язковими для судів. Отже, саме з 21.02.2017 року суд вважає необхідним відраховувати час затримки повного розрахунку при звільненні. Кінцевою датою проведення розрахунку вважається день перерахування спірної суми заборгованості. Фактично на день звернення позивача до суду з даним позовом відповідач не розрахувався з ним, тому суд погоджується з кінцевим строком, зазначеним позивачем в уточненій позовній заяві - 12.04.2017 року. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Не викликає спору також вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період затримки виплати заробітної плати з 31.05.2016 року до 12.04.2017 року в розмірі 870 грн. 50 коп. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України « Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів ( стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу ( особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати ( грошового забезпечення тощо). За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Індекс інфляції встановлений: в вересні 2016 року - 101,8%, в жовтні 2016 року - 102,8%, в листопаді 2016 року - 101,8%, в грудні 2016 року - 100,9% , в січні 2017 року - 101,8%, в лютому 2017 року - 102,8%, в березні 2017 року - 101,8%. Таким чином, із наданого суду розрахунку, який не спростований відповідачем, сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає - 870 грн. 50 коп. Також підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про відшкодування відповідачем завданої йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій, пов'язаних з порушенням строків виплати заробітної плати. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення трудових прав позивача, що потягнуло завдання позивачу моральних страждань, які він обґрунтовує: моральними стражданнями та переживаннями в зв'язку з неправомірними діями відповідача, який на тривалий період залишив його без засобів для існування, та необхідністю докладання додаткових зусиль для організації свого життя. З урахування принципів виваженості, розумності і справедливості, ступеню та стійкості моральних переживань позивача, наявності причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданими моральними стражданнями, суд вважає, що заявлена позивачем сума для відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою. Також з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір відповідно до ст..88 ЦПК України.

Outcome: approved