Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в Управлінні-службі у справах дітей Кіровської районної у м.Дніпропетровську на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, за категорією «проживання дитини в сім'ї, в якій батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов'язків», перебуває дитина [PERSON], [INFO] Остання мешкає разом із матір'ю [PERSON] Згідно довідки Кіровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07.04.2015 року відомості про батька дитини до актового запису про народження внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідно до довідки голови ОСББ «По [ADDRESS]» від 26.01.2015 року малолітня [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Згідно з актами обстеження умов проживання, складеними Управлінням-службою у справах дітей Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, умови проживання дитини не задовільні, присутній сторонній запах, речі не мають порядку, брудні, меблі та побутова техніка також брудні, дитина не має об лаштованого місця для навчання, окремого місця для сну. Наявність дитячого одягу перевірити не вдалось, оскільки всі речі розкидані та брудні, у кімнатах повний безлад. Відповідно до інформації КЗО «Середня загальноосвітня школа №1» ДМР малолітня [PERSON] відвідувала школу лише з 01.09.2014 року по 23.09.2014 року. Після цього школу не відвідує, медичних довідок на підтвердження поважної причини пропусків занять не надано. Мати дитини не звертається до школи для отримання домашніх завдань, неодноразові виклики до школи для вирішення питання щодо продовження дитиною навчання ігнорує. Також відповідачка безвідповідально ставиться до контролю за станом здоров'я дитини, що проявляється в тому, що дитини не обстежена, рекомендації лікаря не виконуються, до амбулаторії дитину не приводить, лікаря в квартиру не пускає. Відповідачка не бажає спілкуватись з суб'єктами соціальної роботи з питань, які стосуються соціального захисту дитини. В зв'язку з ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків висновком органу опіки та піклування від 20.11.2015 року №15/215 було визнано за доцільне відібрання малолітньої дитини [PERSON] у відповідачки без позбавлення батьківських прав. З урахуванням зазначеного позивач просив суд відібрати малолітню дитину [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] та передати представнику органу опіки та піклування Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради для подальшого влаштування; стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідачки, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття, на користь законного представника дитини. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі. Прокурор в судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити останній. Відповідачка в призначене на 22.03.2016 року судове засідання не з'явилась, надавши заяву про перенесення слухання справи, в зв'язку із зайнятістю її представника в іншому судовому засіданні. Разом з тим, будь-яких доказів щодо оформлення довіреності або укладення договору на представництво її інтересів у розглядаємій справі уповноваженим представником та доказів поважності причин його не явки до суду до заяви та в подальшому не надала. В призначене на 08.04.2016 року судове засідання відповідачка повторно не з'явилась, не надавши доказів поважності причин своєї неявки. Про день та час слухання справи повідомлялась належним чином (а.с.60,61). З урахуванням повторної неявки відповідачки, думки представника позивача та положень ст.ст.169,224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідачки в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, думку прокурора, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, ратифікованої Постановою Верховної ради УРСР №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, ст.27 Конвенції про права дитини та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитини», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною першою ст.170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Пунктами 2-5 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Як роз'яснено судам в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в Управлінні-службі у справах дітей Кіровської районної у м.Дніпропетровську на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, за категорією «проживання дитини в сім'ї, в якій батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов'язків», перебуває дитина [PERSON], [INFO], матір'ю якої є відповідачка [PERSON] (а.с.8). Відповідно до довідки голови ОСББ «По [ADDRESS]» від 26.01.2015 року останні зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно довідки Кіровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07.04.2015 року відомості про батька дитини до актового запису про народження внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.9). Згідно з актами обстеження умов проживання, складеними працівниками Управлінням-службою у справах дітей Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради 08.05.2015 року, 28.10.2015 року, 23.12.2015 року, 16.03.2016 року умови проживання дитини не задовільні, присутній сторонній запах, речі не мають порядку, брудні, меблі та побутова техніка також брудні, дитина не має об лаштованого місця для навчання, окремого місця для сну. Наявність дитячого одягу перевірити не вдалось, оскільки всі речі розкидані та брудні, у кімнатах повний безлад (а.с.11,12,13,55). Відповідно до інформації КЗО «Середня загальноосвітня школа №1» ДМР малолітня [PERSON] відвідувала школу лише з 01.09.2014 року по 23.09.2014 року. Після цього школу не відвідує, медичних довідок на підтвердження поважної причини пропусків занять не надано. Мати дитини не звертається до школи для отримання домашніх завдань, неодноразові виклики до школи для вирішення питання щодо продовження дитиною навчання ігнорує (а.с.21,22,23,24,25,26,53). Допитані в судовому засіданні в якості свідків представник відділу освіти Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради [PERSON], заступник директора КЗО «Середня загальноосвітня школа №1» ДМР [PERSON] та класний керівник [PERSON] зазначили, що дитина [PERSON] навчалась в школі лише в період з 01.09.2014 року по 23.09.2014 року. Після цього та по теперішній час дитина школу не відвідує. При відвідування дитини за місцем проживання було встановлено, що в квартирі сморід, дитина одягнута неохайно, брудна, одяг не відповідає розміру. Мати повідомляла, що дитина не відвідує заняття за станом здоров'я. Проте, необхідних медичних довідок щодо стану здоров'я дитини та поважності причин пропусків занять відповідачкою надано не було. Останній неодноразово пропонувалось вирішити питання щодо переведення дитини на індивідуальну форму навчання, проведення окремих занять вчителя з дитиною. В грудні 2015 року відповідачка приходила з дитиною до школи та проходили тестування, під час якого було встановлено, що дитина має низький рівень, розвиток мовленні бідний, розмовляє лише «так, ні, не знаю». Після цього, відповідачка дитину до школи більше приводила, запропонованою можливістю індивідуальних занять не скористалась, від зустрічей та спілкування ухиляється. Інформації про дитину школа не має. Про вказане було проінформовано відповідні служби. Згідно інформації КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №1» дитина [PERSON] зареєстрована на дільниці №4 амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №4 комунального закладу, але не спостерігаються сімейним лікарем. Дитина не щеплена за віком за відмовою матері. При неодноразовому відвідуванні квартири лікарем, мати останнього в квартиру не пускає, не надає можливості оглянути дитину. Неодноразово пропонувалось відвідати амбулаторію разом з дитиною, надати медичні документи на дитину, обстежити її. Проте, мати дитину не приводить, рекомендації лікаря не виконує. 22.12.2015 року оформила відкріпні талони з подальшим спостереженням дітей (зі слів) у приватній клініці по вул.Глинки,15 (а.с.19,20,52). Відповідно до листів Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді вбачається, що спеціалістами центру неодноразово здійснював вихід за місцем проживання відповідачки з дитиною за адресою: [ADDRESS]. Мати спеціалістів в квартиру не впустила, спілкувалась в коридорі. Відмовилась надати інформацію для з'ясування потреб дитини та сім'ї, заборонила спілкуватись з дитиною. З її слів дитина пропускає уроки тільки з поважних причин, через хворобу (метеозалежна). До лікарні мати не завжди звертається, займається самолікуванням. Відмовилась від подальших послуг центру (а.с.14,15,16.17). Згідно інформації Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області вбачається, що працівниками СКМСД з відповідачкою проводились бесіди з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків, пропусків дитиною занять та остання попереджалась про відповідальність за ст.184 КУпАП (а.с.26-29). Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.10.2015 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП за фактом невиконання батьківських обов'язків щодо виховання дитини [PERSON] (а.с.25). Згідно висновку виконкому Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради від 20.11.2015 року №15/215 було визнано за доцільне відібрання малолітньої дитини [PERSON] у відповідачки без позбавлення батьківських прав (а.с.34-35). Аналізуючи зазначені вище докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено належними доказами факт ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків. Так, з досліджених судом письмових доказів та показань свідків вбачається, що відповідачкою не забезпечено належного контролю за станом здоров'я дитини, що проявляється в тому, що [PERSON] не надає можливості лікарю обстежити дитину, до амбулаторії не приводить, рекомендацій лікаря не виконує, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини та стан її здоров'я; не створює умов для отримання дитиною освіти та належного її розвитку, що проявляється в незабезпеченні відвідування дитиною занять у школі протягом тривалого часу та ухиленні від запропонованої можливості навчання за індивідуальним графіком, в домашніх умовах. Відповідачкою чиняться перешкоди працівникам соціальних служб та навчального закладу у спілкування з дитиною. З наданих суду актів обстеження за місцем проживання дитини вбачається, що відповідачкою також не створено належних умов для нормального розвитку, розваг та відпочинку дитини в домашніх умовах. За вказаних обставин, залишення дитини у відповідачки є небезпечним для її здоров'я і морального виховання. А тому, суд приходить до висновку про наявність передбачених п.2 ч.1 ст.164 та ч.1 ст.170 СК України підстав для відібрання дитини у відповідачки, обґрунтованість позовних вимог позивача в цій частині та необхідність їх задоволення, що буде відповідати інтересам дитини. При цьому суд також враховує, що відповідно до ч.3 ст.170 СК України відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до ч.4 ст.170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. В своєму позові позивач також просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідачки, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття, на користь законного представника дитини. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Оскільки на момент розгляду справи дитина знаходиться на утриманні відповідачки, під опіку або на виховання до відповідного закладу не передана та позивачем не зазначено стягувача на користь якого підлягають стягненню аліменти на утримання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині заявлені передчасно та задоволеню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial