Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відповідача з 01.09.2010 року було зараховано курсантом денної форми навчання на базі вищої юридичної освіти освітньо-кваліфікаційного рівня молодший спеціаліст Київського національного університету внутрішніх справ, який розпорядженням КМУ від 27.08.2010 року № 1709-р реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ, 27.09.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 10-334 про підготовку фахівця, згідно якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання -відшкодувати витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01.09.2010 року по 28.06.2012 року відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг, після здобуття вищої освіти відповідача направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Київській області, умови договору навчальним закладом виконано повністю, але 12.11.2014 року на адресу позивача надійшов лист від ГУ МВС України в Київській області від 07.11.2014 року № 3/3383, яким повідомлено про те, що наказом від 21.10.2014 року №1010 о/с відповідача звільнено з ОВС на підставі поданого ним рапорту за власним бажанням, що є порушенням умов укладеного між сторонами договору. В зв'язку з цим відповідач зобов'язаний згідно умов договору та норм діючого законодавства відшкодувати витрати на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, речове забезпечення, на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв, розмір яких згідно розрахунку витрат становить 18 374 грн.94 коп. Позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену суму витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, та сплачений при зверненні до суду з даним позовом судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлені, до суду надіслано письмове клопотання позивача щодо розгляду справи без участі їх представника, в якому вказано на те, що позивач позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду також не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, що засвідчив власноручним підписом на розписці /а.с.53/, причини неявки суду не повідомив, заяви щодо розгляду справи без його участі не надано, а тому на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України за письмовою згодою позивача суд вважав за можливе провести заочний розгляд даної справи. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, згідно наказу № 562 від 05.08.2010 року ректора Київського національного університету внутрішніх справ відповідача [PERSON] зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання за державним замовленням за спеціальністю «Правознавство» на базі вищої юридичної освіти освітньо-кваліфікаційного рівня молодший спеціаліст з 01 вересня 2010 року, що стверджується витягом з даного наказу. 27.09.2010 року між Київським національним університетом внутрішніх справ в особі ректора [PERSON] /виконавець/, [PERSON] управлінням МВС України у Київській області в особі начальника /замовник/ та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 10-334 про підготовку фахівця, предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра за напрямом /спеціальністю/ правознавство, що слідує з даного договору. Згідно п.2.1 договору позивач зобов'язувався забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів; забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України; після закінчення навчання й отримання відповідної кваліфікації видати особі документ про освіту встановленого зразка, направлення на роботу відповідно до рішення державної комісії з персонального розподілу випускників, нагрудний знак та грошові виплати, передбачені відповідними нормативно-правовими актами. Відповідач на підставі п. 2.3.5 договору зобов'язувався після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку його призначено, і відпрацювати не менше трьох років. А згідно п.2.3.6 договору у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу ректора Національної академії внутрішніх справ від 28.06.2012 року № 378 «Про черговий випуск курсантів навчально-наукового інституту підготовки кадрів кримінальної міліції у 2012 році» випускнику [PERSON] присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста, що стверджується витягом з наказу. Відповідно до копії Статуту Національної академії внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС України від 17.11.2010 року № 555, академія підпорядкована МВС України, є державним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації. Академія є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ та Академії управління МВС. З копії Статуту вбачається, що розпорядженням КМ України від 27.08.2010 року № 1709-р Київський національний університет внутрішніх справ реорганізований у Національну академію внутрішніх справ. Згідно п.3.3 Статуту академія має право укладати контракти /договори/ на підготовку фахівців. За положеннями ст.56 Закону України «Про вищу освіту» /в редакції від 17.01.2002 року, чинною на дату укладення договору, втрата чинності з 06.09.2014 року/, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. В судовому засіданні встановлено, що за наказом ГУ МВС України в Київській області від 21.10.2014 року № 1010 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ лейтенанта міліції [PERSON] оперуповноваженого відділу карного розшуку Білоцерківського міського відділу /з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району/ звільнено у запас за п. 64 «ж» за власним бажанням, що стверджується витягом з вказаного наказу в матеріалах справи. Згідно копії рапорта [PERSON] від 21.07.2014 року, він просив звільнити його з органів внутрішніх справ за власним бажанням, а як вбачається з копії його пояснень про причини звільнення, він має намір виїхати на постійне місце проживання до іншої країни, а також звільняється у зв'язку з ненормованим робочим днем, низьким матеріально-технічним забезпеченням, малою заробітною платою, відсутністю власного житла у м. Біла Церква. Позивач просить суд стягнути з відповідача фактичні витрати, пов'язані з утриманням його у навчальному закладі. Відповідно до ч.6 ст.18 Закону України «Про міліцію» /в редакції на дату звільнення відповідача, втратив чинність з 07.11.2015 року/ курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Згідно з п.3 укладеного між сторонами договору, підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку з відрахуванням особи з навчального закладу та звільненням з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин; через неуспішність; за порушення дисципліни /п.3.1/; відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання /п.3.2/. Як передбачено п.4 договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв; у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати стягнення їх суми здійснюється в судовому порядку. Відповідно до п.п. 3.1-3.3 Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 14.05.2007 року № 150, зареєстрованого в Мінюсті України 29.05.2007 року за № 547/13814, підставами відшкодування фактичних витрат є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни. Як встановлено судом, відповідач звільнився зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням протягом трьох років після закінчення навчального закладу, що згідно умов укладеного між сторонами договору та норм законодавства, на що вказано вище, є підставою для відшкодування ним фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, які добровільно ним не відшкодовані. Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджено постановою КМ України від 01.03.2007 року № 313, відповідно до п.2 якого відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Розрахунок витрат позивачем здійснено відповідно до вказаного Порядку, п.5 якого, зокрема, передбачено, що витрати у повному обсязі відшкодовуються за період, що перевищує строк строкової служби, а за період, що зараховується в строк військової служби, різницю між витратами на утримання курсанта та витратами на утримання військовослужбовця. Для обґрунтування розміру фактичних витрат позивачем надано довідку про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця щодо лейтенанта міліції [PERSON] за період його навчання з 01.09.2010 року по 28.06.2012 року, згідно якої розмір фактичних витрат становить 18 374 грн.94 коп., з цією довідкою відповідач ознайомлений під розписку. Фактичні витрати , пов'язані з грошовим забезпеченням, становлять 6 550 грн.74 коп.; продовольчим забезпеченням -4084 грн.56 коп.; речовим забезпеченням -2086 грн.34 коп.; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв-5 653 грн.30 коп. Розрахунок кожного виду витрат позивачем обґрунтовано у відповідних довідках, які додано до позовної заяви. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом /ст.611 ЦК/. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено і вище в рішенні вказано на те, що між сторонами було укладено відповідний договір на підготовку фахівця, відповідачем договір підписано, що свідчить про те, що з умовами договору він був ознайомлений, які його повністю влаштовували на дату підписання ним договору. Відповідач звільнився з органів внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання за власним бажанням, а тому на підставі укладеного між сторонами договору на положень законодавства, на які вказано вище, з відповідача на користь позивача належить стягнути фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 18 374 грн.94 коп. Відповідачем було надано через канцелярію суду письмові заперечення на позов, в яких він посилався на те, що умови договору щодо такої підстави для відшкодування витрат, як звільнення з ОВС за власним бажанням без поважних причин протягом перших 3 років після закінчення навчання, суперечать положенням законодавства, така умова договору є нікчемною; договори з ним мали укладати щороку за весь період навчання; він звільнився з органів ОВС за власним бажанням з поважних причин і рішення про його звільнення позивачем не оскаржувалося; також відсутні належні докази розміру заявлених до відшкодування витрат. Але заперечення відповідача судом не приймаються до уваги з наступних підстав. Так, п. 2.2 наказу МВС України від 14.05.2007 року за № 150, на який вказувалося вище, передбачено, що на підставі Типового договору укласти відповідні договори про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України з кожною особою, яка навчається в цьому закладі за державним замовленням. Надалі такі договори укладати щороку протягом місяця з дня зарахування на навчання. Але зі змісту цього наказу МВС не вбачається, що навчальні заклади при укладенні договорів повинні дотримуватися дослівно типової форми. Договір про підготовку фахівця є цивільно-правовим. А за положеннями ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Між сторонами було укладено відповідний договір, який не суперечить типовому договору та нормам діючого на час укладення договору законодавства, підписавши договір сторони погодили істотні умови цього договору. Відповідач не звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору або окремих його положень. Необґрунтованими є посилання відповідача на те, що він звільнився зі служби в органах МВС за власним бажанням з поважних причин, а тому підстави для відшкодування ним фактичних витрат відсутні. Відповідно до п.5 укладеного між сторонами договору підставами для дострокового розірвання договору без відшкодування фактичних витрат на підготовку є відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ за станом здоров'я на підставі висновку військово-лікарської комісії /п.5.1/; у разі невиконання виконавцем або замовником зобов'язань за цим договором /п.5.2/. Як зазначено в наказі про звільнення відповідача, його звільнено у запас за п.64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ /за власним бажанням/, а не за станом здоров'я, а тому підстави для звільнення відповідача від відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця відсутні. Також посилаючись на необґрунтованість наданих позивачем розрахунків фактичних витрат, відповідач не надає жодних доказів, розрахунків на їх спростування, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За положеннями ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши все вищенаведене суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.79,88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1378 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved