Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить суд визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] з батьком - [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь додаткові витрати на дитину [PERSON], пов'язані з участю у спортивних змаганнях у розмірі 2000 грн.. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бондар І.Л. в судове засідання не з'явилися, але надали суду письмові заяви, в якій підтримують позов у повному обсязі, просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 06 вересня 2003 року перебував з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу за актовим записом № 550. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25.10.2012 року шлюб було розірвано. Малолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за домовленістю між сторонами проживають разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де для дітей створені усі належні умови для проживання і розвитку. В зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] не надавала коштів на утримання дітей, позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення аліментів. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2014 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання двох дітей до їх повноліття, оскільки діти проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні та вихованні. Вказане рішення суду відповідачем не виконується. Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічна норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року). Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають разом з батьком, що підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов проживання управління служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За спільною згодою батьків дітей з урахуванням їх інтересів діти залишаються проживати разом з батьком, оскільки мати дітей самоусунулася від виконання батьківських обов'язків. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як встановлено судом, дитина [PERSON] займається спортом - водним полом. Для участі дитини у змаганнях батько дитини оформив довіреність про надання дозволу на виїзд дитини за межі країни в супроводі тренера, однак при перетині кордону було відмовлено, оскільки була відсутня згода матері дитини - відповідача по справі. В зв'язку з значними досягненнями дитини [PERSON] у спорті, змагання заплановані з 0403.2019 року до 07.03.2019 року та для виїзду дитини за межі країни потрібна нотаріальна згода матері, або рішення суду щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком. Діти дійсно проживають протягом тривалого часу разом з батьком, мати дітей будь - якої матеріальної допомоги не надає, не підтримує з дітьми жодних стосунків та ухиляється від надання нотаріальної згоди на виїзд дитини за межі країни, що є підставою для зверення позивача до суду з дійсним позовом. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, батько дітей, які на даний час є малолітніми, згідно наявних в матеріалах справи доказів, позитивно характеризується, має своє житло і стабільний дохід. В квартирі у місті Дніпрі створені усі умови щодо повноцінного розвитку дітей. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 12.03.2018 року, проведеного Службою у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради адміністрації щодо обстеження житлово-побутових умов проживання дітей трьохкімнатна квартира сучасного планування, в новому будинку, висока, простора, облаштована сучасними меблями та побутовою технікою, чиста. Квартира належить позивачу по справі. Для дітей відведена окрема кімната, яка облаштована під дитячу де є ліжко, шафа, достатньо простору для ігор і відпочинку. Для повноцінного розвитку дитини створено усі умови. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання дітей підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь додаткові витрати на поїздку за кордон в розмірі 2000 грн. з метою розвитку спортивних здібностей дитини. Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню щодо стягнення з відповідача додаткових витрат виходячи з наступного. Відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Позивачем по справі документально підтверджені додаткові витрати на дитину, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.. Позивачем та його представником надано до суду достовірні докази про те, що дитина [PERSON], [INFO] займається спортом, йому потрібен виїзд за межі країни для участі у спортивних змаганнях в інтересах країни і саме наявність такого судового рішення буде законною підставою для перетинання державного кордону без згоди матері дитини - відповідача по справі. Отже, при прийнятті судом законного та обґрунтованого рішення, саме в інтересах малолітніх дітей та держави суд вважає за необхідне відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання вказаного судового рішення як в частині визначення місця проживання дітей разом з батьком, так і в частині стягнення додаткових витрат на дитину. На підставі викладеного,

Outcome: approved