Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що його дідусь - [PERSON] успадкував після смерті свого батька [PERSON] - 1/4 частину житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]. Інші 3/4 частини вказаного домоволодіння належали відповідачу - [PERSON], які він отримав за договором дарування частки будинку від 12.02.2008 р. Після отримання в дар вказаної частини будинку відповідач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ між співвласниками домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.06.2008 р. позов задоволено - проведено розподіл домоволодіння та встановлено порядок користування земельною ділянкою за варіантом, запропонованим експертом. При цьому на 6/100 були змінені частки [PERSON] та [PERSON] в праві власності на будинок разом з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]. Частка в праві власності [PERSON] була зменшена з 3/4 до 69/100, а частка [PERSON] була збільшена з 1/4 до 31/100. Вказане рішення набуло законної сили. Натомість відповідач - [PERSON] не зареєстрував у Державному реєстрі прав власності своє право власності на зменшену йому рішенням суду 69/100 частину житлового будинку і у подальшому - 17.09.2008 р., здійснив міну не 69/100, а 3/4 частини житлового будинку, на квартиру, яка належала відповідачам - [PERSON] та [PERSON] Тобто, відповідач - [PERSON] відчужив 6/100 частин будинку належних [PERSON], хоча останній згоди на це не давав. На момент вчинення договору міни про частку [PERSON] у спірному будинку у розмірі 69/100 не знали відповідачі - [PERSON] та [PERSON], оскільки на момент укладення договору було зареєстроване право власності на цей будинок в частині 3/4. Тобто, [PERSON] при вчиненні оспорюваного правочину замовчав про рішення суду. Інший співвласник будинку - [PERSON] на момент вчинення договору міни просто не встиг зареєструвати своє право власності на спірний будинок в частині 31/100 згідно рішення суду. [INFO] р. [PERSON] - помер, а він прийняв і оформив спадщину. Вказує, що як спадкоємець померлого [PERSON] є власником 1/4 частини вказаного будинку, а відповідачі - [PERSON] та [PERSON] є власниками іншої 3/4 частин будинку. Після укладення оспорюваного договору міни, зареєструвати на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.06.2008 р. своє право власності (виконати рішення суду) стало неможливим, оскільки співвласниками будинку стали особи, яких вказане рішення не стосується. Рішення суду стало виконуватись лише в частині реального поділу будинку, зокрема [PERSON] заклав цеглою дверні проходи між кімнатами 1-4 та 1-5, між коридором 1-9 та кухнею 1-6, між кімнатами 1-7 та 1-8, але після укладення договору міни [PERSON] та [PERSON] знову відкрили дверні проходи між кімнатами, які були закладені, і почали самовільно володіти та користуватись приміщенням, право власності на які згідно рішення суду належало [PERSON], чим порушують його право власності. На підставі ст.ст. 215, 216, 230, 387, 1218 ЦК України просив суд визнати недійсним договір міни квартири [ADDRESS] і частки житлового будинку по [ADDRESS], посвідченого 17.09.2008 р. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (реєстр № 3301), в частині відчуження [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] 6/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] з застосуванням наслідків недійсності договору в цій частині та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок разом з господарськими будівлями і спорудами в частині 6/100, зобов'язати [PERSON] та [PERSON] закласти дверні проходи між кімнатами 1-4 та 1-5, між коридором 1-9 та кухнею 1-6, між кімнатами 1-7 та 1-8; покласти на відповідачів судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги з наведених підстав підтримали та просили задовольнити. Позивач зазначав, що про рішення суду від 09.06.2008 р. стало відомо за життя його діда - спадкодавця, він будучи його представником, намагався зареєструвати рішення суду, але реєстраційною службою йому було відмовлено. При цьому, відповідачі [PERSON] фактично дотримуються порядку розподілу будинку, визначеного рішенням суду. Під час розгляду справи він отримав доступ до своєї частини будинку. Позивач та його представник зазначили, що під час розгляду справи з'ясувалися нові обставини. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що оскільки [PERSON] під час укладення оспорюваного правочину був власником лише 69/100, частин будинку, а не ?, відчуження ним не його 6/100 частин будинку є продажом майна не власником іншим особам, що суперечить ст. 658 ЦК України. [PERSON], розуміючи, що продає не своє майно, не сказав про це [PERSON] і [PERSON] Тому відповідно до вимог ст.ст. 215, 230, 658 ЦК України просили визнати в частині відчуження 6/100 недійсним договір міни квартири [ADDRESS] і частки житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідач - [PERSON], будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, до суду не з'явився, згідно наданої заяви просить справу слухати за його відсутності, позовні вимоги не визнає (а.с. 45). У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (а.с. 46, 57) позов не визнав. В обґрунтування заперечень зазначив, що правочин вчинений під впливом обману є оспорюваним і він може бути визнаний судом недійсним лише за позовом сторони правочину, яка вчинила його під впливом обману. Однак, позивач на момент укладення спірного правочину не був власником майна, не був стороною правочину та не перебував в жодних договірних відносинах з відповідачами, що унеможливлює використання позивачем зобов'язального способу захисту порушеного права. Відповідачі не заперечують, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.06.2008 р. було проведено виділ конкретних приміщень сторонам спору, тому зміна розміру часток значення не має. Для вирішення спору позивач повинен використовувати інший спосіб захисту - звертатися з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] (дідусь позивача) після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO] року, успадкував 1/4 частину житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідач [PERSON] був власником інших 3/4 частин вищевказаного будинку разом з господарськими будівлями і спорудами на підставі Договору дарування частки будинку, посвідченого 12.02.2008 р. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.06.2008 р. проведено розподіл домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON] Виділено та визнано право власності за [PERSON] на 69/100 частини у домоволодінні за вказаною адресою у житловому будинку літ. «А-1»: приміщення 1-4 площею 16,4 кв.м., 1-8 площею 16,3 кв.м., 1-9 площею 6,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м., прибудова літ. «а» приміщення 1-3 площею 7,7 кв.м., 11 площею 5,8 кв.м., 111 площею 9,1 кв.м., загальною площею 22,6 кв.м., прибудова літ. «а1» приміщення 1 площею 4,4 кв.м., по надвірних будовах: ворота № 1, огорожа № 2, огорожа № 3. Виділено та визнано право власності за [PERSON] на 31/100 частини у цьому домоволодінні, у житловому будинку літ. «А-1»: приміщення 1-5 площею 11,1 кв.м., 1-6 площею 7,1 кв.м., 1-7 площею 10,1 кв.м., загальною площею 28,3 кв.м., по надвірних будовах: огорожа № 3. Визначено порядок користування земельною ділянкою між цими співвласниками. Вказане рішення суду не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили (а.с. 9-11, 12-13). Проте, ні [PERSON], ні [PERSON] не зареєстрували у встановленому законом порядку право власності на 31/100 частини та 69/100 частини відповідно, у домоволодінні за адресою: [ADDRESS]. Сторонами спору, зокрема представником відповідачів, не заперечується фактичне проведення розподілу та користування домоволодінням відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.06.2008 р. 17.09.2008 р. між відповідачами по справі було укладено Договір міни квартири і частки житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (реєстр № 3301). За умовами оспорюваного договору [PERSON], [PERSON] обміняли належну їм квартиру [ADDRESS] на належні [PERSON] 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 14). Нові співвласники домоволодіння за оспорюваним договором міни [PERSON], [PERSON] знали про проведений розподіл домоволодіння рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.06.2008 р. Цей факт підтверджено суду свідком [PERSON] - матір'ю позивача, яка мала з відповідачами відповідну розмову ще за життя спадкодавця [PERSON] і не спростований представником відповідачів. Рішенням про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 9706124 від 31.12.2013 р. - позивачу [PERSON], який діяв на підставі довіреності, відмовлено у внесенні змін до запису про нерухоме майно, у зв'язку з тим, що в рішенні суду не зазначені власниками [PERSON] та [PERSON] та розмір їх частки у праві власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 100). [INFO] р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 15). Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] прийняв спадщину - 1/4 частку житлового будинку під [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. 16, 17). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (сформованої на 10.08.2015 року) згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], частка власності у приватній спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] становить 3/8 частки на кожного, що відповідає 3/4 частки у цьому домоволодінні. Позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка цього домоволодіння (а.с. 101 - 102). Згідно з ст.ст. 715, 716 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним договору міни квартири [ADDRESS] і частки житлового будинку по [ADDRESS] в частині відчуження [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] 6/100 частини житлового будинку з застосування наслідків недійсності договору в цій частині, позивач [PERSON] вважає себе власником оспорюваної 6/100 частки майна. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, у зв'язку із цим. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Ні [PERSON], ні спадкодавець [PERSON] не були стороною оспорюваного договору міни, а тому позивач ставити питання про визнання договору міни недійсним в певній частині не може. Відповідно до вимог статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, наданих у п. 10 постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. У пунктах 21, 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Крім того, відповідно до пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Виходячи з системного аналізу наведених норм матеріального права, оскільки ні позивач [PERSON], ні спадкодавець [PERSON] не є стороною оспорюваного договору міни, тому обраний позивачем спосіб захисту, не відповідає діючому законодавству, яким регулюються вказані спірні правовідносини. За наведених підстав не підлягають задоволенню і вимоги позивача про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] закласти дверні проходи між кімнатами 1-4 та 1-5, між коридором 1-9 та кухнею 1-6, між кімнатами 1-7 та 1-8. Інші доводи позивача не мають правового значення для вирішення справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачів на його користь понесені судові витрати при зверненні ним до суду.

Outcome: dismissed