Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовною заявою, у якій просить стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 88599,87 грн. та судовий збір у розмірі 886,00\~грн. У судовому засіданні представник позивача та третьої особи позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю, посилаючись на те, що [PERSON] внаслідок ДТП було завдано шкоду як власнику автомобіля «Тойота», д.н.з. 001-34, але оскільки ремонт автомобіль фактично було оплачено [PERSON], відповідні кошти слід стягнути на його користь. Представник МКП\~«Дніпропетровський електротранспорт» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відсутність підстав для стягнення відшкодування на користь третьої особи. [PERSON] у судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового засідання. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2014р. у справі №\~199/5139/14-п, встановлено, що 10.06.2014р. близько 07:59 у м.Дніпропетровську на перехресті вул.Шмідтавул.Боброва водій [PERSON], керуючи трамваєм Т-З, б/н 1236, при виникненні перешкоди попереду вчасно не вжила заходів щодо зменшення швидкості руху, аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого скоїла наїзд на автомобіль Тойота, д.н.з. 001-34, під керуванням водія [PERSON], який стояв попереду. Під час ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки, травм ніхто не отримав (а.с. 5). Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За змістом пункту 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №\~4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). У судовому засіданні сторони не заперечували, що на час ДТП [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із МКП\~«Дніпропетровський електротранспорт» та заподіяла відповідну шкоду під час виконання трудових обовязків, а тому суд доходить висновку про існування у МКП\~«Дніпропетровський електротранспорт» обовязку відшкодувати позивачу завдану йому шкоду. Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до висновку експертного дослідження автотоварознавця з визначення вартості матеріального збитку КТЗ №2046 від 02.07.2014р. вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 88599,87 грн.(а.с. 31), а згідно з товарним чеком від 14.08.2014р. фактично на відновлення автомобіля було витрачено 86904,00 грн. (а.с. 56). Водночас, як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засіданні, позивач просить стягнути завдані йому збитки у розмірі 88599,87 грн. не на свою користь, а на користь третьої особи [PERSON], посилаючись на те, що вказана особа фактично оплатила вартість ремонту автомобіля, а відтак у неї виникло право на відшкодування збитків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не є особою, якій законом надано право звертатись до суду з метою захисту прав [PERSON] Представнику позивача у судовому засіданні розяснювалось передбачене ст. 31 ЦПК України право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а також змінити предмет або підставу позову, проте позивач чи його представник з відповідною заявою до суду не звертався. Враховуючи, що за змістом ч. 1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачем вимог, а обраний позивачем спосіб захисту всупереч ст. 3 ЦПК України має на меті захист права третьої особи, а не позивача, у суду відсутні підстави для задоволення такого позову. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову судові витрати відповідно до ст.\~88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed