Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Державної іпотечної установи, АКБ «Трансбанк» з вимогою про визнання недійсним договору № 28920709 від 10.09.2007 про іпотечний кредит, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Трансбанк», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, та позивачем. Позовні вимоги мотивовані тим, що між АКБ «Трансбанк», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, та позивачем було укладено договір про іпотечний кредит, предметом якого є надання позичальнику (позивачу) грошових коштів у сумі 900000 грн., на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а саме на ремонт нерухомості (домоволодіння за адресою: [ADDRESS]). Позивач стверджує, що кредитний договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача за формою та змістом, що наведений у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 № 168, його положення суперечать ст. 638 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому повинен бути визнаним недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених в позові. Представник відповідача Державної іпотечної установи у судовому засіданні проти позову заперечував, вважає його безпідставним та необґрунтованим, вказавши, що оспорюваний правочин був укладений у відповідності до чинного на час його підписання законодавства. Третя особа у справі [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, судова повістка про виклик до суду повернулася без вручення за закінченням встановленого строку зберігання. Відповідач у справі АТ «Трансбанк» повідомлявся також належним чином, проте судова повістка про виклик у судове засідання повернулася до суду без вручення адресату. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 10.09.2007 між АКБ «Трансбанк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № 28920709, предметом якого є зобов'язання АКБ «Трансбанк» надати позивачеві грошові кошти в сумі 900000 грн. під 13 % річних, з метою здійснення ремонту нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] /т. І а. с. 86-95/. В якості забезпечення виконання зобов'язань по іпотечному кредиту № 28920709 між АКБ «Трансбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 10.09.2007, відповідно до якого [PERSON] стала майновим поручителем за зобов'язаннями позивача перед кредитором. Вищевказаний іпотечний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т. М. за № 343 /т. І а. с. 132-138/. 30.10.2007 між АКБ «Трансбанк» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги № 861, згідно з яким Державна іпотечна установа прийняла всі права вимоги за договором про іпотечний кредит № 28920709 від 10.09.2007, укладений між АКБ «Трансбанк» та позивачем, відповідно, за іпотечним договором від 10.09.2007, який було укладено між АКБ «Трансбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т. М. та зареєстрованого в реєстрі № 343 від 10.09.2007. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до частини 4 ст. 11 вказаного Закону (у редакції, що діяла під час укладення кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. За правилом пункту 3.1 Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Як встановлено судовим розглядом, первинний кредитор (відповідач у справі АКБ «Трансбанк») виконав обов'язок, передбачений п. 3.1. вказаної постанови НБУ, оскільки під час укладання кредитного договору між первинним кредитором та позивачем була укладена додаткова угода до кредитного договору № 28920709 від 10.09.2007, до якої додавався детальний розрахунок розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (додаток № 2 до кредитного договору № 28920709 від 10.09.2007) /т. І а. с. 114, 115-117/. Як вбачається, додаткова угода до кредитного договору № 28920709 від 10.09.2007, як і детальний розрахунок розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, містить підпис позичальника [PERSON] Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Строк погашення кредиту за оспорюваним договором про іпотечний кредит № 28920709 від 10.09.2007, згідно з п. 1.2, до 10.09.2022, відповідно позивач не пропустив строк позовної давності, у межах якого він має право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який вважає порушеним. Таким чином, для застосування строків позовної даності за клопотанням представника відповідача, суд не вбачає підстав та відмовляє у задоволенні позову, оскільки вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 638 Цивільного кодексу України при укладені оспорюваного правочину були дотримані.

Outcome: dismissed