Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду 01.11.2013р. з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами про надання фінансового кредиту та закладу майна №053-13031963 та №053-13031964 від 03.09.2013р. в розмірі 41530,40грн. В судове засідання відповідач не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові. Відповідно до ст.224 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 03.09.2013р. відповідач викрав у [PERSON] золоті вироби, серед яких були ланцюжки вагою 19,25г та 12,14г. Зазначені ланцюжки відповідач передав позивачеві в якості застави за надання фінансового кредиту у зв'язку з чим між сторонами були укладені договори №053-13031963 та №053-13031964 від 03.09.2013р. про надання фінансового кредиту та закладу майна. За договором №053-13031963 від 03.09.2013р. відповідач отримав від позивача кредит на суму 4331,35грн, а за договором №053-13031964 - 2654,65грн. При укладанні зазначених договорів відповідач зазначив, що предмет закладу є його особистою власністю та права на них набуті законним шляхом. Зазначені обставини суд вважає доведеними, оскільки вони підтверджені вироком Ровеньківського міського суду Луганської області від 01.11.2013р., яким відповідача засуджено за ч.1 ст.185, ч.1 ст.222 КК України. Цим же вироком суду задоволено позовну заяву ПТ «Ломбард-Скарбниця» про відшкодування матеріальної шкоди завданої діями [PERSON] та з відповідача стягнуто на користь позивача суму кредитних коштів в розмірі 15986грн, в тому числі і 6986грн за договорами №053-13031963 та №053-13031964 від 03.09.2013р. про надання фінансового кредиту та закладу майна. Пунктом 5.1 обох договорів про надання ломбардом фінансового кредиту передбачено, що у випадку вилучення предмету закладу з володіння кредитодавця (виникнення права третіх осіб на предмет закладу, вилучення предмету закладу правоохоронними, іншими компетентними органами тощо), або в разі настання будь-яких інших обставин, які виникли у зв'язку/внаслідок дії/бездіяльності позичальника, та внаслідок яких унеможливлюється звернення стягнення на предмет закладу, позичальник зобов'язаний в повному обсязі виконати всі фінансові зобов'язання перед кредитодавцем в строк, що не перевищує 10 календарних днів з дати настання таких обставин. У випадку невиконання позичальником цього зобов'язання він зобов'язаний сплатити кредитодавцю штраф в п'ятикратному розмірі від суми невиконаних за договором зобов'язань, а також сплатити неустойку в розмірі 1% від суми боргу, розрахованої за кожен день прострочення. Вилучення заставлених виробів з золота у позивача відбулося 13.09.2013р., що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів (а.с.6). 14.09.2013р. позивач направив відповідачеві досудову претензію про сплату заборгованості за договорами надання фінансового кредиту з вимогою про сплату заборгованості у строк до 30.09.2013р. в розмірі 15986грн, в тому числі 6986грн за договорами №053-13031963 та №053-13031964 від 03.09.2013р. (а.с.7-8). Разом з тим, відповідач не повернув у добровільному порядку суму кредитних коштів позивачеві у зв'язку з чим остання була стягнута з відповідача вироком суду від 01.11.2013р.. Оскільки відповідач вчасно не повернув позивачеві заборгованість за договорами фінансового кредиту, останній заявляє вимогу про стягнення з відповідача штрафних санкцій в розмірі 41530,40грн. Штрафні санкції складаються з наступних сум: штраф у п'ятикратному розмірі від простроченого зобов'язання (7835,92грн), яке складається з суми кредитних коштів (6986грн) та відсотків за користування кредитом (849,92грн), тобто разом сума штрафу складає 39179,60грн; неустойка в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, починаючи з 11-го дня після проведення виїмки заставленого майна, тобто з 24.09.2013р. до 23.10.2013р., і обрахованого від простроченого зобов'язання (7835,92грн), тобто сума неустойки складає 2350,80грн. За таких обставин позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.3 засадами цивільного законодавства України є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Частиною 2 ст.11 ЦК передбачено, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (договірні правовідносини), завдання майнової та моральної шкоди іншій особі (деліктні правовідносини). Як вбачається з обставин справи спірні правовідносини виникли внаслідок протиправних дій відповідача з викрадення чужого майна та неправомірного розпорядження цим майном. Вироком Ровеньківського міського суду від 01.11.213р. встановлено, що діями відповідача завдано шкоди позивачеві через вчинення відповідачем злочину, передбаченого ч.1 ст.222 КК, тобто надання завідомо неправдивої інформації кредиторам з метою отримання кредиту. Таким чином, відповідач укладаючи з позивачем договір надання фінансового кредиту фактично збував викрадене майно без мети створення для себе будь-яких зобов'язань окрім конвертації викраденого майна у вільні грошові кошти, а тому його дії не були направлені на вчинення реального правочину, за яким в нього виникало би зобов'язання повернути кредитні кошти разом з відсотками за їх користування. Дії відповідача в даному випадку є продовженням вчинення ним крадіжки (розпорядження викраденим майном для задоволення власних потреб) і направлені на порушення конституційного права приватної власності власника викраденого майна. З урахуванням того, що відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України якщо правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, він вважається таким, що порушує публічний порядок (частина 1), а отже, є нікчемним (частина 2). Як установлено в частині 2 статті 215 цього Кодексу, визнання судом нікчемних правочинів недійсними не вимагається. Відповідно до частини 1 статті 216 зазначеного Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин кредитні договори №053-13031963 та №053-13031964 від 03.09.2013р. є недійсні і в позивача відсутнє право вимоги до відповідача про виконання грошового зобов'язання у вигляді сплати штрафних санкцій за порушення умов договору. Стосовно повернення відповідачем позивачеві безпідставно набутих кредитних коштів в розмірі 6986 грн., то як вже зазначалося позивач заявляв зазначені вимоги у цивільному позові в кримінальному процесі і вироком суду його позов задоволено, а з відповідача стягнуто зазначену суму коштів в якості відшкодування заподіяної злочинними діями матеріальної шкоди. Тож на підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed