Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

позивач звернувся до Лисичанського міського суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому посилався на те, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та мешкають він, його син [PERSON], онучка [PERSON] , зареєстрована, але не мешкає колишня невістка [PERSON]. Дана квартира належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 17.03.1992 року, зареєстрована у реєстрі за № 2-1972. 15.09.2012 року на підставі рішення Лисичанського міського суду за № 2/1214/1677/2012 шлюб між його сином на відповідачкою розірвано і саме з цього часу відповідачка виїхала з квартири, забравши свої речі. Він не перешкоджав її проживанню в цій квартирі. Місце перебування відповідачки на даний час йому невідомо. На неї нараховуються комунальні послуги, ним виконуються ремонтні роботи по утриманню квартири які нею не оплачуються. Позивач вважає, що відповідачка втратила право користування квартирою, оскільки відсутня понад строк протягом якого за нею зберігалося право користування житловим приміщенням і до того ж має інше місце проживання. Просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] Представник позивача [PERSON] та позивач у судовому засіданні не були присутніми. Подав до суду заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] у повному обсязі, справу розглядати без його участі. Проти винесення заочного рішення суду не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином (через засоби масової інформації), про причини неявки суд не повідомила. Тому суд зі згоди представника позивача та позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії паспорта [NUMBER], позивач зареєстрований та мешкає за адресою [ADDRESS] з 31.03.1992 року ( а.с.5-7). Відповідно до копії договору дарування від 17.03.1992 року, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Лисичанської ДНК , зареєстрованого в реєстрі № 2-1972 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 32/100 частини жилого будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд , що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В конкретне користування [PERSON] переходить квартира № 1. (а.с.8-10). Право власності зареєстровано в ЛКП «БТІ» 30.03.1992 року (а.с.11) З довідки голови вуличного комітету Новодружеської міської ради від 09.06.2015 року № 66 вбачається, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] не проживає з вересня 2012 року по теперішній час ( а.с.24) . Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Виходячи з вищезазначеного, з урахуванням встановлених судом обставин, на які позивач та його представник посилались як на підставу своїх вимог, що підтверджуються наданими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved