Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувар в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28.12.2001 року, від спільного проживання мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 27.04.2010 року шлюб розірвано. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2014 року визначено місце проживання [PERSON] з його батьком [PERSON], а також встановлено час спілкування з донькою [PERSON]. Позивач планує поїздки сина [PERSON] за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та вивчення іноземної мови, тому просить суд, з урахуванням заяви про зменшення вимог, надати [PERSON], [INFO] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Держави Ізраіль та/або Грузії та/або Королівства Іспанія та/або Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та/або Італійської Республіки та/або Федеративної Республіки Німеччина та/або Королівства Швеції та/або Швейцарської Конфедерації та/або Сполучених штатів Америки та/або Республіки Польща та/або Королівства Нідерланди та/або Австрійської Республіки та/або Турецької Республіки та/або Ватикану та/або Республіки Мальта та/або Арабської Республіки Єгипет та/або Французької Республіки та/або Португальської Республіки та/або Королівства Норвегія та/або країн Європейського союзу в періоди з 22.10.2018 року по 11.11.2018 року, 22.12.2018 року по 14.01.2019 року, 22.03.2019 року по 14.04.2019 року, з 17.05.2019 року по 08.07.2019 рік у супроводі батька [PERSON] та/або уповноваженої [PERSON] особи з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Значний перелік країн та тривалий період обумовлений неможливістю заздалегідь визначити дату та країну через складнощі в отриманні віз, а також необхідністю отримувати дозвіл на виїзд у судовому порядку. Позивач звертався до відповідача з листами про надання дозволу на виїзд за кордон, однак відповідач не дає такий дозвіл. В зв'язку з наведеним, позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON] за кордон. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задоволити. Додав довідку лікаря про необхідність дитини в оздоровленні. Відповідач належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило, у встановлений строк від відповідача відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.12.2001 року, який розірвано 27.04.2010 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2014 року визначено місце проживання [PERSON] з його батьком [PERSON], а також встановлено час спілкування [PERSON] з донькою [PERSON]. Позивач планує поїздки сина [PERSON] за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та вивчення іноземної мови. 19.04.2018 року та 24.04.2018 року позивач звертався до відповідача з листами про надання дозволу на виїзд за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та вивчення іноземної мови [PERSON], що підтверджується копіями листів з поштовими повідомленнями. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З урахуванням встановлених обставин, зокрема, що дитина потребує оздоровлення, проживає з батьком, який повинен забезпечувати її повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з батьком за кордон із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Таким чином, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсягу. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору на користь позивача у випадку задоволення позову.

Outcome: approved