Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 19.05.2000 року він з Відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів громадянського стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 18. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які на даний час є неповнолітніми. Вказує, що у нього з відповідачкою різні характери та погляди на сімейне життя, через що виникали непорозуміння та сварки. На даний час вони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, близько року разом не проживають. Надалі перебувати у шлюбних відносинах не бажає, примирення між ними є недоцільним, сім'я розпалась остаточно, у розмові по телефону відповідачка не заперечила щодо розірвання шлюбу. Просив шлюб розірвати, місцем проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], визначити місце проживання Відповідачки. В судове засідання Позивач [PERSON] не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просить його задовольнити та розгляд справи провести у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення, просила розгляд справи провести без її участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 19 травня 2000 року між Позивачем та Відповідачкою у Відділі реєстрації актів громадянського стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області зареєстровано шлюб (а.з. № 18), що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 4, 5). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідачка та Позивач шлюбних відносин не підтримують, разом не проживають, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивача і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, те що Відповідачка не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Враховуючи те, що Позивач просив місцем проживання малолітньої дитини, визначити місце проживання Відповідачки, а Відповідачка повністю визнала позовні вимоги, про що подала відповідну заяву, суд вважає, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері - [PERSON] (Відповідачка). Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки, [PERSON] [INFO], досягла 14 років, вона має право вільно обирати собі місце проживання разом з одим з батьків. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved