Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом, в якому просив визнати недійсним Іпотечний договір № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Радабанк»; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 11801139 від 28.10.2015 р., накладену Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Радабанк» на підставі Іпотечного договору № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про заборону на нерухоме майно № 11801099 від 28.10.2015 р., накладену Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Радабанк» на підставі Іпотечного договору № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р.; визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, (комплекс нежитлових будівель і споруд), що розташоване за адресою: [ADDRESS] укладений 19 серпня 2015 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони - дійсним; та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) право власності на комплекс нежитлових будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та складається з: -А-1- будівля тваринників, цегла, загальна площа 207 кв.м.; -Б-1-магазин з погребом, черепашник обштук,, загальна площа 69 кв.м.; -В-1-зерносховище, камінь бут., загальна площа 1273 кв.м.; -Г-1-корівник №5, камінь бут., загальна площа 977 кв.м., -Д-1- телятник №1, камінь бут., загальна площа 974 кв.м; -Е-1-телятник №2, камінь бут,, загальна площа 928 кв.м.; -Ж-1-корівник №4, черепашник, загальна площа 980 кв.м.: -И-1 -телятник №3, ш/блок, загальна площа 897 кв.м.; -Й-1-корівник для одстою корів, камінь бут., загальна площа 1541 кв.м.; -№8, №9, №15, №16-телятник літньо-зимового утримання, метал, стійки азбофанера, загальна площа 389 кв.м,; -3-І -комбікормовий цех, ш/блок, загальна площа 273 кв.м.; -К-1-корівник №1, №2 з молочним блоком, перехідними галереями і з вигульними площадками, цегла, загальна площа 6488 кв.м.; -М-1-вагова з навісом, черепашник обштук., загальна площа 15 кв.м.; -О-1-адмінбудівля, черепашник обштук., загальна площа 155 кв.м,; -У-1-пункт штучного запліднення, черепашник обштук., загальна площа 91 кв.м.; -№5, №6, №7-силососховище, з/б плити, загальна площа 2)95 кв.м.; -№10, №11, №12-літній табір, метал, стійки азбофанера, загальна площа 441 кв.м.; -№14-сіносховище, метал, стійки азбофанера, загальна площа 976 кв.м.; -Л-1 -будівля МЖФ, черепашник обштук,, загальна площа 82 кв.м; -№1-басейн, бетон; -№2-4-огорожа, з/бетонні плити, метал, решітка; -№17, № 18-башти Рожновського, сталь. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що 19 серпня 2015 року, між позивачем та відповідачем-1 в простій письмовій формі укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначеним вище договором було передбачено, що відповідач-1 зобов'язується в десятиденний строк посвідчити договір нотаріально, з внесенням усіх відповідних записів до реєстрів права власності, проте, відповідач-1 в порушення умов Договору не здійснив нотаріальне посвідчення спірного договору, що стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою визнати договір купівлі-продажу від 19.08.2015 р. дійсним. Крім того, на підтвердження домовленостей, як гарантія виконання відповідачем-1 умови щодо нотаріального посвідчення договору, між позивачем та відповідачем-2 укладено договір поруки. Проте, не зважаючи на погоджені сторонами умови договору купівлі-продажу, відповідач-1 в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов'язання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 19.08.2015 р., у зв'язку з чим позивач просить визнати за ним право власності на спірне майно. До того ж, після укладення договору купівлі-продажу від 19.08.2015 р. відповідачем-1 було передано спірне майно в іпотеку, у зв'язку з чим було накладено заборону на відчуження спірного майна. З огляду на те, що відповідачем-1 було здійснено продаж спірного майна позивачу, відповідач-1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для передачі майна в іпотеку, а тому позивач просить визнати недійсним Іпотечний договір № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р. та скасувати в реєстрі відповідні обтяження. В судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач-1 в судове засідання у справі не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач-2 в судове засідання у справі не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. З огляду на викладене, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 серпня 2015 року між позивачем, як покупцем та відповідачем-1, як продавцем було укладено в простій письмовій формі Договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Договір). Як вбачається із матеріалів справи, 19.08.2015 р. позивач передав відповідачу-1 грошові кошти в розмірі 800 000 грн. в якості оплати за комплекс нежитлових будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS], про що свідчить залучена до матеріалів справи розписка. В п. 3.3 Договору сторони передбачили, що відповідач-1 зобов'язується в десятиденний строк посвідчити договір нотаріально, з внесенням усіх відповідних записів до реєстрів права власності. 19.08.2015 р. між позивачем та відповідачем-2 укладено договір поруки, відповідно до якого, останній зобов'язується, що в разі не посвідчення у передбачений договором купівлі-продажу нерухомого майна строк, повністю відшкодувати грошові кошти, що були передані позивачем за придбання нерухомого майна. Як свідчать матеріали справи, відповідачі свої зобов'язання за договором купівлі-продажу від 19.08.2015 р. та за договором поруки виконали неналежним чином, а саме, не здійснили нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, з внесенням відповідних змін до реєстру. Крім того, як встановлено судом, 28.10.2015 р. між відповідачем-1 та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний Банк «Радабанк» укладено Договір іпотеки № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1, відповідно до якого відповідач-1 передав в іпотеку банку спірне майно в забезпечення виконання своїх зобов'язань за Кредитними договорами № 4515/ЮКР/0 від 28.10.2015 р. та №2913/ЮКР/0 від 25.12.2013 р. Позивач вважає зазначені вище дії відповідачів неправомірними, оскільки, вони безпосередньо порушують права позивача як власника спірного майна, яке придбано останнім на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 19.08.2015 р. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 19.09.2015 р., визнати право власності позивача на спірне майно, визнати недійсним Іпотечний договір № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р. та скасувати в реєстрі відповідні обтяження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 3 ЦК, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України серед інших способів захисту цивільних прав є визнання права та інтересів. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідност.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі відсутності документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу від 19.08.2015 р., укладеного між позивачем та відповідачем-1, оскільки, сторони вищезазначеної угоди домовилися щодо усіх істотних умов договору, позивачем були сплачені грошові кошти за купівлю спірного майна, що підтверджується розпискою, яка залучена до матеріалів справи. Отже, позивачем були виконані умови договору купівлі-продажу від 19.08.2015 р. в повному обсязі, тому також є правомірною вимога про визнання за позивачем права власності на комплекс нежитлових будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Як вже встановлено судом вище, 28.10.2015 р. між відповідачем-1 та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний Банк «Радабанк» укладено Договір іпотеки № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1, відповідно до якого відповідач-1 передав в іпотеку банку спірне майно в забезпечення виконання своїх зобов'язань за Кредитними договорами № 4515/ЮКР/0 від 28.10.2015 р. та №2913/ЮКР/0 від 25.12.2013 р. Відподно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, зокрема, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. З огляду на те, що на момент укладення іпотечного договору, відповідач-2 вже не був власником спірного майна, відповідно останній не мав право передавати спірне майно в іпотеку банку. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності зі ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Згідно ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов'язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. З огляду на не невідповідність Іпотечного договору № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р. вимогам с. 203 ЦК України, останній підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому зареєстровані обтяження на підставі Іпотечного договору № 4515/ЮКР/0-І-1/02-1 від 28.10.2015 р. підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved