Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2017 року по 02.06.2017 року у розмірі 33424грн.79коп. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він працював в ТОВ «Перемога» з 01.03.2017 року на посаді заступника директора з правових питань. Згідно Наказу №126-к від 30.04.2017 року його було звільнено з роботи за згодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Проте в день звільнення йому не було виплачено нараховану заробітну плату за період з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р. в сумі 25\~341,72 грн. (до виплати - 20 400,08 грн.). 03.05.2017 р. він звернувся до відповідача із заявою про необхідність термінового здійснення розрахунку по заробітній платі, але розрахунок був проведений лише 02.06.2017 р. [PERSON] довідку про розмір заробітної плати нарахованої під час роботи в ТОВ «Перемога» він взагалі зміг отримати лише 07.07.2017 року. Згідно наданої довідки №Прм00000011 від 15.06.2017 р., заробіток за березень 2017 року склав 41\~507, 86 гривень, заробіток за квітень 2017 року склав 25\~341,72 гривень. 10.07.2017 р. він звернувся до ТОВ «Перемога» із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак ні відповіді на своє звернення, ні відповідних коштів так і не отримав. Час на який прострочений розрахунок при звільненні складає 1 (один) календарний місяць. Виходячи із змісту довідки виданої ТОВ «Перемога» за №Прм00000011 від 15.06.2017 р. середній заробіток позивача за період праці в ТОВ «Перемога» складає 33 424,79 грн. (без врахування утримання податків та зборів) за один календарний місяць. Відповідно, сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає 33 424,79 грн. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розряду справи не звертався. З огляду на викладене та згідно правил ч.1 ст.76 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач працював в ТОВ «Перемога» з 01.03.2017 р. на посаді заступника директора з правових питань. Згідно Наказу №126-к від 30.04.2017 р. позивач був звільнений з роботи в ТОВ «Перемога» за згодою сторін, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи позивачу не було виплачено нараховану заробітну плату за період з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р., що підтверджується копією заяви позивача про проведення розрахунку, подану на імя директора ТОВ «Перемога» [PERSON] за вх..№17 від 05.05.2017 року. Проте, відповідно до довідки ПАТ «Укрсоцбанк» повний розрахунок з позивачем по заробітній платі у розмірі 20400 грн.08 коп. відбувся лише 02.06.2017 року. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день увільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум», позивач вважає порушеними свої права щодо термінів здійснення розрахунку при звільненні. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України №6-60цс11 від 21 листопада 2011 року, №6-64цс13 від 03 липня 2013 року, №6-144цс13 від 29 січня 2014 року та №6-159цс13 від 22 січня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. 10.07.2017 року позивач звернувся до ТОВ «Перемога» із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заяву було зареєстровано в ТОВ «Перемога» за вх..№34 від 10.07.2017 року. Однак ані відповіді на таке звернення, ані відповідних коштів позивач не отримав. Час на який прострочений розрахунок при звільненні складає 1 (один) календарний місяць. Виходячи із змісту довідки виданої ТОВ «Перемога» за № Прм00000011 від 15.06.2017 р. середній заробіток позивача за період праці в ТОВ «Перемога» складає 33 424,79 грн. (без врахування утримання податків та зборів) за один календарний місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Перемога» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33424грн.79коп. та позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved