Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір позики № 1545900 від 27 квітня 2020 року укладений між ним та ТОВ «Мілоан», право вимоги за яким перейшло до відповідача, покликаючись, що договір суперечить чинним нормам законодавства. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 24 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Даною ухвалою повернуто без розгляду клопотання позивача про витребування доказів, оскільки таке не відповідало вимогам ст.84 ЦПК України. Відповідачем 22 квітня 2021 року подано відзив на позовну заяву, в якому просить у позові відмовити, оскільки укладений договір відповідає чинному законодавству. 26 квітня 2021 року від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких зазначають, що позов є необґрунтований, просять у такому відмовити. Договір відповідає чинному законодавству. Ухвалою суду від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання призначене на 11:00 год 29 червня 2021 року не з`явилася, скористалися правом відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить договір позики № 1545900 від 27 квітня 2020 року, укладений між ним та ТОВ «Мілоан», право вимоги за яким перейшло ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», визнати недійсним з підстав порушення вимог законодавства - Законів України «Про електронну комерцію», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Підстави недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. У ст.203 ЦК України, якою визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Згідно із наданим відповідачем кредитним договором № 1545900 від 27 квітня 2020 року ТзОВ «Мілоан» (позикодавець) зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору (30 днів з 27 квітня 2020 року) надати позивачу (позичальнику) грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2 договору (4700 грн - кредит), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термі (27 травня 2020 року) та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з положеннями ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує зокрема тим, що ним вказаний договір був не підписаний, не було дотримано письмової форми його укладення та не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Положеннями частини 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В свою чергу, відповідно статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Стаття 8 даного Закону України визначає, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. При цьому, змістом частини 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. В свою чергу, частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статі 628 ЦК України). Відповідно до положень частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 даної статті визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Фінансові установи на своїх веб-сайтах розміщують правила надання грошових коштів у кредит, якими визначають порядок і умови надання грошових коштів у кредит. Такі правила є в загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою до укладання договору. У відповідності до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. При цьому, частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Таким чином, електронними кредитними договорами визначаються основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначаються суми кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, що в свою чергу є звичайним договором в розумінні чинного законодавства України. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. В свою чергу, пунктом 6 частини 1 статті 1 вказаного Закону України передбачено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Зазначений електронний підпис одноразовим ідентифікатором це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Відтак, договір «онлайн кредитування» його сторонами фізично не підписується, а зазначений договір укладається, в тому рахунку із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого видаються/отримуються грошові кошти шляхом перерахування на банківський картковий рахунок особи. При цьому не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Таким чином, проходячи всю процедуру укладення договору «онлайн кредитування» не маючи електронного цифрового підпису, однак заповнюючи всі поля заявки та приймаючи пропозицію (оферту) укласти договір з подальшим введенням в Особистому кабінеті отриманих кодів, особа буде вважатись такою, що особисто підписала електронний кредитний договір. Так, погодження 27 квітня 2020 року ТОВ «Мілоан» надання позивачу кредиту у 4 700 грн строком на 30 днів, про що йому було повідомлено на мобільний телефон № [NUMBER] . Також, даним повідомленням було роз`яснено позивачеві, що для отримання нею коштів йому необхідно зайти в Особистий кабінет, ознайомитись та прийняти умови договору, а також повідомлено одноразовий пароль N 78257 для підписання договору. Після чого прийшло повідомлення кредитний договір укладено, чекайте гроші на карту. З платіжного доручення № 18736639 вбачається, що позивачу 27 квітня 2021 року видано кошти за кредитним договором № 1545900 у суму 4 7000 гривень, які були перераховані на ім`я [PERSON] . Таким чином, твердження позивача про те, що порядок акцептування пропозиції відповідача не відповідає абзацу 3 частини 6 , спростовуються вищенаведеними обставинами справи, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Зазначене підтверджується постановами Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. У змісті абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму і необов`язково повинен бути створений у вигляді окремого електронного документу, допускається і спрощена форма. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 та від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що учасниками електронної комерції, в даному випадку позивачем і відповідачем, здійснено послідовні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку відповідач використовує для укладення електронних договорів. Крім того, судом прийнято до уваги, що звертаючись до суду із позовом, позивач у своїй позовної заяві вказав, що між ним та відповідачем було укладено договір позики. Також, позивачем зазначено у позові що однією із підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору позивачем вказано на обставини ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягала у неповідомленні їй непомірно великої відсоткової ставки за користування кредитом у випадку порушення зобов`язання наслідком чого стало введення її в оману щодо істотних умов даного договору. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач, перш ніж укласти оскаржуваний кредитний договір, мав доступ до відкритої та повної інформації розміщеної на офіційному сайті відповідача у відкритому доступі для невизначеного кола осіб та відповідно мала змогу детально ознайомитися з умовами даного договору, у тому числі з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення. Посилання позивача на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки відповідач не надав їй інформації про умови кредитування, що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, спростовуються наявними у справі належними доказами та наведеними вище обставинами справи. Суд, відхиляє посиланням позивача на те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами даної справи врегульовані, в тому рахунку приписами Закону України «Про споживче кредитування», оскільки у відповідності до змісту пункту 1 частини 2 статті 3 цьому Закону, його норми не поширюються на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та таке визначено договором. У свою чергу, в укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрав фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Твердження позивача про дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача також не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. Аналізуючи встановлені обставини, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки такі є необґрунтованими. Судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed