Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просила визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] - залишити його проживати разом зі мною, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , стягувати щомісячно з [PERSON] , 1982 року народження, на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] на мою користь аліменти в розмірі 1500 грн. до досягнення ним повноліття. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилається на те, що 22 червня 2013 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1290. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Дитина знаходяться на утриманні позивачки. 22 квітня 2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено рішення, яким вищезазначений шлюб було розірвано. Даним рішенням не було визначено місця проживання неповнолітньої дитини після розлучення. Вихованням сина та утриманням займаюся сама позивачка. Відповідач у вихованні та утриманні дитини участі не приймає. Крім того, дійти згоди щодо розміру аліментів з відповідачем по справі позивачка не змогла. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні Представник третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання, в якому просить справу розглядати за відсутності представника третьої особи, Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 червня 2013 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1290. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.08.2013, згідно якого батьком дитини є відповідач [PERSON] . Дитина знаходяться на утриманні позивачки та проживає разом з нею, що підтверджується довідкою Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 06.02.2018 № 166. 22.04.2016 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб було розірвано. Даним рішенням не було визначено місця проживання неповнолітньої дитини після розлучення. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач також просила стягнути аліменти на її утримання у розмірі 1500 грн. щомісячно від усіх видів заробітку відповідача до досягнення дитиною повноліття. Згідно із ст.84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи з встановлених фактичних обставин, враховуючи потреби дитини, матеріальний стан позивачки, соціально-економічні умови сьогодення, а також дані про особу відповідача, який є працездатною особою, офіційно працевлаштований і в змозі заробляти гроші і надавати відповідну допомогу позивачці, суд вважає за необхідне вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини та дитини задовольнити частково: стягнути аліменти на утримання дитину розмірі ј, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 27.10.2017 і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, то суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю, підлягають задоволенню. На підставі п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial