Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що є власником причепа марки MOL модель K85F 1990 року випуску з шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 10.07.2016 року позивач продав вказаний причіп [PERSON] , однак, передача у власність була здійснена не за договором купівлі-продажу, а за нотаріальною довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Івановою С.Я., зареєстрована в реєстрі за №809. 15.03.2021 року позивач дізнався, що відносно нього, як боржника, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №190 виданого 17.03.2020 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. Згідно до вказаного виконавчого напису пропонується звернення стягнення на причеп марки MOL модель K85F 1990 року випуску з шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який переданий в заставу в забезпечення виконання боргових зобов`язань ПП «Веста» за договором застави укладеного із позивачем, посвідченого 13.12.2018 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. Договір застави укладений між ТОВ «Компанія «Грейнфілд» та [PERSON] , однак підписаний не позивачем, а [PERSON] . Позивач не погоджується з виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. від 17.03.2020 року №190, вважає, що останній не підлягає виконанню з огляду на те, що вчинений з порушенням законодавства, а саме Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тому вимушений звернутись до суду з вищевказаною позовною заявою. Ухвалою від 29.06.2021 року відкрито провадження у цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач ТОВ «Компанія «Грейнфілд», треті особи: Приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько Альона Анатоліївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверуха Наталя Іванівна, Приватне підприємство «Веста», [PERSON] , [PERSON] не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Крім того, судом ухвалою про відкриття провадження у справі було також витребувано письмові докази від відповідача та третьої особи, які були надіслані на адресу суду. У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; кількість сторін та інших учасників справи (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником причепа марки MOL модель K85F 1990 року випуску з шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] про що свідчить копія Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 212). 10.07.2016 року [PERSON] . Довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Івановою С.Я. та зареєстрованою у реєстрі за №809, уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси щодо належного йому причепа марки MOL модель K85F 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 13). 13.12.2018 року між ТОВ «Компанія «Грейнфілд» (Заставодержатель) та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності від 10.07.2016 року №809, (Заставодавець) було укладено договір застави предметом якого стало забезпечення виконання Заставодавцем зобов`язань, що випливають з укладеного між ПП «Веста» та Заставодержателем Договору поставки №Б131218 від 13.12.2018 року та додаткових угод до нього. На забезпечення виконання Заставодавцем Основного зобов`язання, Заставодавець передав в заставу належне йому на праві власності рухоме майно, а саме транспортний засіб марки MOL модель K85F, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] (а.с. 14-16). Крім того, 13.12.2018 року між ПП «Веста» та ТОВ «Компанія «Грейнфілд» було укладено вищезгаданий Договір поставки №Б131218 предметом якого стало те, що ПП «Веста» зобов`язується поставити, а ТОВ «Компанія «Грейнфілд» прийняти та оплатити товар українського походження, врожаю 2019 року, на умовах, зазначених у цьому договорі (а.с. 210-211). Однак, вказаний Договір поставки №Б131218 від 13.12.2018 року виконаний не був, тому ТОВ «Компанія «Грейнфілд» звернулось до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Заверухи Н.І. з заявою про вчинення виконавчого напису на договорі застави (а.с. 183-184). Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І., отримавши заяву ТОВ «Компанія «Грейнфілд», 17.03.2020 року вчинила виконавчий напис №190 яким запропонувала звернути стягнення на рухоме майно - Транспортний засіб марки MOL модель K85F, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , тип НАПІВПРИЧІП Н/ПР-САМОСКИД-Е, 1990 року випуску, яке передано в заставу в забезпечення виконання боргових зобов`язань ПП «ВЕСТА» за договором застави від 13.12.2018 року та належить [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна, нотаріус запропонував задовольнити вимоги ТОВ «Компанія «Грейнфілд» у розмірі всього 525200,00 грн. (а.с. 17). В подальшому, 26.03.2020 року, ТОВ «Компанія «Грейнфілд» звернулось до приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А. з заявою про примусове виконання вищевказаного виконавчого напису (а.с. 18-19). З метою примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису, приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А. 27.03.2020 року винесено постанову та відкрито виконавче провадження №61663475 про звернення стягнення на рухоме майно напівпричіп, яке належить [PERSON] та за рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна задовольнити вимоги стягувача всього в розмірі 525200,00 грн. (а.с. 21). Надалі, приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А. винесено постанови про розшук майна боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна боржника (а.с. 23, 25, 27). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Здійснення виконавчого напису нотаріусом врегульовано ст. ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також вимогами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в МЮ України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Відповідно до вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», п. 1.1. ч. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до ч. 2 Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до п. 2.1. ч. 2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1., 3.3., 3.4. ч. 3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. За змістом п. 2.3 глави 16 розділу ІІ «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих банком повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. представила для суду документи на основі яких нею було вчинено виконавчий напис, однак не надала докази відповідно з яких нею було встановлено безспірність вимоги стягувача. З аналізу документів наданих до суду, на підставі ухвали суду, приватним нотаріусом, а саме копії виконавчого напису, копії заяви ТОВ «Компанія «Грейнфілд», копії Договору застави, копії вимоги ТОВ «Компанія «Грейнфілд», копії Договору поставки №Б131218 встановлено, що останні лише містять відомості про укладення Договору застави між ТОВ «Компанія «Грейнфілд» та [PERSON] від імені якого діяв та підписував вказаний договір [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів повідомлення боржника про порушення зобов`язань, а надані суду копія Вимоги ТОВ «Компанія «Грейнфілд» до [PERSON] та копії чеків про відправку такої вимоги, судом сприймаються критично, тому що з них неможливо встановити чи дійсно [PERSON] отримав таку вимогу та був належним чином повідомлений про порушення зобов`язань з огляду на те, що, зокрема, адресою реєстрації [PERSON] є [ADDRESS] , а лист направлявся на адресу [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи як і документи, які були надані приватним нотаріусом на ухвалу суду не містять даних про те, що позивача [PERSON] було взагалі повідомлено про існування договору застави. Крім того, нотаріусом не надано суду підтверджень повідомлення [PERSON] про вчинення виконавчого напису. Позивач надав письмові пояснення у своєму позові, що він дізнався про заборгованість лише після відкриття виконавчого провадження. Вказаний факт відповідачем не спростовано. З наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, приймаючи до уваги той факт, що не встановлено судом факт отримання позивачем повідомлення вимоги про наявність такої заборгованості, яка була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису. Відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача. Крім того, згідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, Згідно до ч.1 та 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ч.1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. З урахуванням довіреності яку [PERSON] видав [PERSON] не вбачається, що позивач надав [PERSON] право бути поручителем перед третіми особами за зобов`язаннями які не стосуються позивача, та по зобов`язанням в яких позивач не є стороною. Однак, суд в чергове наголошує, що розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог, а тому суд не розглядає питання щодо правомочності договору застави від 13.12.2018 року. Отже, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не надано належних доказів безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушено норми ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В матеріалах справи відсутні докази вручення повідомлення про наявність заборгованості, що є порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Крім того, як вже зазначалось, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Перевірка безспірності боргу є обов`язком нотаріуса. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такий ж самий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження № 14-84цс19). Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять підтвердження отримання направленої Вимоги позивачу про необхідність сплатити заборгованість як і самого розрахунку заборгованості з доказами того, що він отримав їх та ухиляється від сплати, а також не надано суду підтверджень повідомлення [PERSON] про вчинення виконавчого напису. Відповідач не скористався правом надати докази на спростування доводів позивача. Таким чином суд приходить до висновку, що виконавчий напис вчинено за відсутності доказів безспірності вимог стягувача. Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в ухвалі від 06 квітня 2016року по справі № 6-32389ск15 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розміри витрат, пов`язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10 грудня 2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на професійну правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 17.03.2021 року №18, попередній розрахунок виконаних робіт з надання правничої допомоги на суму 10000,00 грн., квитанцію прибуткового касового ордеру від 21.03.2021 року на суму 6 000 грн. (а.с. 36-40). Згідно квитанції від 21.03.2021 року, яка міститься в матеріалах справи, позивач, на виконання вищевказаний документів, сплатив адвокату Примакову К.О. кошти за надання правової допомоги у цивільній справі, в розмірі 6000,00 грн. (а.с. 40). З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Оцінивши усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, в розумінні вказаних норм, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved