Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі наказу Міністерства транспорту та звязку України від 01.06.2009 року, [PERSON] було призначено на посаду виконуючого обовязки директора Херсонського державного обласного навчально-курсового комбінату з 04.06.2009 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом від 01.04.2011 року позивача було звільнено із займаної посади з 01.04.2011 року у звязку з виходом на пенсію відповідно до ст.38 КЗпП України. Однак, при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку. У звязку з цим, рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07.04.2016 року стягнуто з Міністерства інфраструктури України (згідно Указу Президента України №581 від 12.05.2011 року є правонаступником Міністерства транспорту та звязку України) на користь позивача 67\~793,10 грн., з яких: 4\~816,35 грн. компенсація за невикористані відпустки; 2400,00 грн. невиплачена допомога на оздоровлення; 60\~576,75 грн. середній заробіток за час затримки при звільненні (за період з 02.04.2011 року по 18.03.2015 року). Рішення суду відповідачем було виконане лише 29.03.2018 року. Оскільки фактично остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 29.03.2018 року, а середній заробіток відповідно до рішення суду виплачений лише за період з 02.04.2011 року по 18.03.2015 року, позивач має право стягнути з відповідача середній заробіток за період з 19.03.2015 року по 29.03.2018 року день фактичного розрахунку. Середній заробіток за період з 19.03.2015 року по 29.03.2018 року (759 робочих днів) становить 46868,25 грн. На підставі викладеного, просить суд стягнути з Міністерства інфраструктури України на користь позивача грошові кошти у сумі 46868,25 грн. Ухвалою суду від 25.05.2018 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представником відповідача подано, відзив на позов, відповідно до якого він не визнає позов в повному обсязі, заперечує проти задоволення позовних вимог позивача з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що на виконання рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07.04.2016 року у справі №666/6427/14-ц 29.04.2016 року Дніпровським районним судом м.Херсона видано виконавчий лист про стягнення з Міністерства інфраструктури України на користь [PERSON] боргу у сумі 67\~793,10 грн., який позивачем втрачено. 14.08.2017 року позивач звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, у якій посилався на те, що виконавчий лист нібито втрачено при пересилці його поштою на адресу заявника. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.09.2017 року залишено без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 21.12.2017 року, заяву [PERSON] задоволено та видано дублікат виконавчого листа. В силу вимог статей 261 та 384 ЦПК України рішення суду у справі набрало законної сили 21.12.2017 року, у звязку з чим виконано Мінінфраструктури у встановленому законом порядку у повному обсязі 29.03.2018 року після предявлення виконавчого листа до виконання. Отже, на користь позивача у відповідності до вимог статей 116, 117 КЗпП вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вини Мінінфраструктури у втраті [PERSON] оригіналу вказаного виконавчого листа не вбачає. Крім того, позивача 01.04.2011 року було звільнено з посади виконуючого обовязки директора Херсонського державного обласного навчально-курсового комбінату у звязку з виходом на пенсію відповідно до статті 38 КЗпП. Предметом позову [PERSON]В є стягнення з Мінінфраструктури на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, роботодавцем у рамках спірних правовідносин є Херсонський державний обласний навчально-курсовий комбінат, який є юридичною особою. 26.02.2014 року юридичну особу Херсонський державний обласний навчально-курсовий комбінат, правонаступником якого є Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс». Відповідач вважає, що Мінінфраструктури є неналежним відповідачем у справі, оскільки у трудових відносинах [PERSON] з Мінінфраструктури не перебував. У звязку з викладеним, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до ч.2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що наказом Міністерства транспорту та звязку від 01.06.2009 року [PERSON] було призначено виконуючим обовязки директора Херсонського державного обласного навчально-курсового комбінату з 04.06.2009 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом від 01.04.2011 року його звільнено з займаної посади з 01.04.2011 року у звязку з виходом на пенсію відповідно до ст.38 КзпП України. Указом Президента України №581 від 12 травня 2011 року установлено, що Міністерство інфраструктури України є правонаступником Міністерства транспорту і зв'язку України (крім прав та обов'язків, пов'язаних із реалізацією функцій у сфері телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України), а також Міністерства культури і туризму України в частині функцій з реалізації державної політики у сфері туризму. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07.04.2016 року рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 18.03.2015 року скасовано, ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь [PERSON] 67\~793,10 грн., з яких є 60576,75 гривень - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2011 року по 18.03.2015 року. Вказане рішення стороною відповідача в добровільному порядку не виконано, а здійснено виплату 29.03.2018 року, що підтверджується листом від 13.04.2018 року №5-13/2413-6183 Державної казначейської служби України. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст.47, частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, враховуючи що відповідачем повний розрахунок з позивачем було проведено 29.03.2018 року, а середній заробіток відповідно до рішення суду виплачений за період з 02.04.2011 року по 18.03.2015 року, тому за період з 19.03.2015 року по 29.03.2018 року позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46868,25 грн., виходячи із розрахунку: 61,75 грн. х 759 робочих днів за період з 19.03.2015 року по 29.03.2018 року. Також, відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 гривень. Доводи сторони відповідача суд до уваги не приймає, оскільки вони не грунтуються на вимогах законодавства, на яке посилається суд при винесенні рішення. Крім того, з рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що належним відповідачем за позовними вимогами [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є Міністерство інфраструктури України.

Outcome: approved