Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 20.06.2000 року він з Відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тлумацького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 28. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] Вказує, що останніх півроку сторони разом не проживають, Відповідачка безпричинно скандалить, а тому він змушений проживати у своєї матері. Надалі збереження шлюбу неможливе, примирення є недоцільним, спільно нажитим майном поділяться у добровільному порядку, а тому Позивач просить шлюб розірвати, місце проживання малолітніх дітей визначити за місцем проживання Відповідачки. В судове засідання Позивач [PERSON] не з'явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просить справу розглядати без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає та просить справу розглядати без її участі. Додатково просила залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 20 червня 2000 року між Позивачем та Відповідачкою у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тлумацького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, зареєстровано шлюб (а.з. № 28), що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с. 4-5). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідачка та Позивач шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи письмову заяву Відповідачки, суд, вважає, що після розірвання шлюбу слід залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, а батьки проживають окремо, визначається нею самою. Враховуючи те, що Позивач просив місцем проживання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], визначити місце проживання їх матері, а Відповідачка жодних заперечень на позов не подала та повністю визнала позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітного [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері - [PERSON] (Відповідачки), а неповнолітня [PERSON], [INFO], відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України має право визначити своє місце проживання самостійно. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved