Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.08.2016р. між ним та відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу №0101, предметом якого є транспортний засіб «Cherry Arizzo 7», комплектації «Comfort», з обємом двигуна 1,5 бензин, МКПП та переднім приводом. Не передбачаючи можливих негативних наслідків на виконання умов договору, 15.08.2016 позивачем було внесено 70000,00 грн. Умови даного договору порушують положення ЗУ «Про захист прав споживачів»(далі Закон № 1023-XII) від 12 травня 1991р. № 1023-XII, оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Також позивач вважає, що оскільки у відповідача відсутній відповідний дозвіл на здійснення фінансових операцій, відповідач не мав права укладати договори фінансового лізингу. В порушення вимог, передбачених ст.799 ЦК України, укладений між сторонами договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, а тому у відповідності до ст.220 ЦК України є нікчемним. У звязку з викладеним, позивач просить суд визнати Договір фінансового лізингу №0101 від 15.08.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON] недійсним, застосувати наслідки недійсності договору, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь сплачені ним на виконання договору грошові кошти у сумі 70000,00 гривень, а також зобовязати відповідача відшкодувати сплачену позивачем комісію банку в розмірі 863,64 гривень та оплату за поштове відправлення заяви про розірвання договору в розмірі 10,40 гривень. У судове засідання позивач подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав і просив суд задовольнити позов. Представник відповідача надав до суду заперечення на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити, також просив справу розглядати за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 серпня 2016 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу №0101, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування [PERSON] транспортний засіб «Cherry Arizzo 7», комплектації «Comfort», з обємом двигуна 1,5 бензин, МКПП та переднім приводом, вартість якого становить 13742,86 доларів США(в гривневому еквіваленті 346320,00 гривень). Згідно до додатку №1 до договору, вартість предмета лізингу склала 13742,86 доларів США; авансовий платіж становить 30%, щомісячний авансовий платіж 1374,29 доларів США, комісія за організацію угоди(7%) 962,00 доларів США; комісія за передачу ПЛ(3%) 412,29 доларів США. 15 серпня 2016 року на виконання умов договору позивач здійснив оплату комісії за організацію в розмірі 24242,40 гривень, авансового платежу в розмірі 45757,60 гривень. За вказані операції позивач сплатив комісію банку в розмірі 863,64 гривень(копії квитанцій на а.с.29,30). 26.08.2016 року, позивач надіслав відповідачу заяву про розірвання згідно п.12.1 Договору. Вартість поштового відправлення складає 10,40 гривень. Ч.1 ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави(безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ч.1 ст.1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Ч.1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. П.2 ч.1 ст.208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм(оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату(лізингові платежі). Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона(лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні(лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем(прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця(постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов(непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату(лізингові платежі). Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди(чи її умов) недійсною. Згідно ч.5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому(ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності(п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця(виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем(виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця(виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця(пп.2,3 ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю(виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах № 6-65цс15 та № 6-3020цс15. В укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу(рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,ст.807 ЦК України. Згідно з п.1.5. Договору лізингу Лізингодавець разом із Продавцем солідарно відповідають перед Лізингоотримувачем виключно за зобовязаннями щодо продажу якісного Предмета лізингу. Відповідно до інших умов Договору лізингу, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст.808 ЦК України. Пунктом 9.4 Договору встановлена можливість зміни Лізингодавцем вартості Предмета лізингу з моменту укладення Договору і до повної сплати авансу Лізингоодержувачем. У цьому випадку передбачений обовязок Лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Водночас, споживачу не надано право, в цьому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір. Відповідно до п.3.2.1 Договору Лізингодавець має право зобовязати Лізингоотримувача протягом 30 днів, з моменту направлення вимоги, надати додаткові гарантії у вигляді Договору поруки. При укладанні Договору поруки, поручителі повинні надати Лізингодавцю відповідні документи, які підтверджують, що їх дохід дорівнює сумі щомісячного лізингового платежу. У випадку якщо Лізингоотримувач не виконає вимоги щодо додаткових гарантій, Лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержавачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку, коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимоги, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання ним гарантій визначених даним пунктом. Вказані положення є несправедливими, оскільки надають право Лізингодавцю односторонньо вирішувати питання про розірвання Договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування Предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції Лізингодавця. Відповідно до п.3.2.6 Договору Лізингодавець має право розірвати Договір в односторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов Договору. Відповідно до п.3.3.10 Договору лізингодавець зобовязаний самостійно купувати, встановлювати та сплачувати наступні товари, послуги та штрафи: 1) миття кузову, салону; 2) пальне і присадки для нього та всі рідини, які використовуються при експлуатації Предмета лізингу; 3) штрафи за порушення правил руху та паркування; 4) обслуговування додаткового устаткування, що не охоплене даним Договором; 5) реклама (наклеювання стакерів); 6) двірники для вітрового скла; 7) гальмові колодки; 8) ремонтні роботи, які не підпадають під дію гарантії чи страхування; 9) та інше. З цих положень витікає, що Лізингодавець за власним бажанням має можливість впливати на Лізингоутримувача та заради своїх інтересів може зобовязати останнього купувати, встановлювати та сплачувати інші товари та послуги. Відповідно до п.10.11 Договору дострокове погашення лізингових платежів може відбуватись не раніше ніж за 12 місяців після підписання акту приймання-передачі Предмету лізингу. При цьому сторони зобовязані підписати додаткову угоду до Договору, в якій повинні визначити порядок дострокового погашення платежів. Пунктом 12 Договору фінансового лізингу передбачено порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу. Положеннями даної статті встановлено односторонню відповідальність лізингоодержувача при розірванні договору та поверненні коштів. Згідно п. 12.1 Договору, у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання Договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що відповідач має право в односторонньому порядку змінювати розмір лізингових платежів, при цьому позивач при незгоді із такими змінами при розірванні вказаного договору позбавлений права вимагати повернення сплачених платежів. Крім того, у позивача за умовами договору відсутні права на одержання компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору, позивач позбавлений права за наявності фінансової можливості достроково виконати умови договору без сплати штрафних санкцій. Крім того, умови укладеного договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 7% від вартості предмета договору та авансового платежу. Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», окремі види фінансових послуг можуть надаватися юридичним особам, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, а тому судом не береться до уваги твердження позивача про обов'язкову наявність у ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» ліцензії на здійснення фінансових послуг. При цьому суд враховує, що відповідно до Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами №21 від 22 січня 2004 року, передбачено можливість надання послуг фінансового лізингу юридичною особою, що не є фінансовою установою. У той же час, суд вважає що оспорюваний договір фінансового лізингу №0101 від 15.08.2016 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» є нікчемним, виходячи з наступних міркувань. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму(оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм(оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст.799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України по справі №6-2766цс15 у постанові від 16 грудня 2015 року, у постанові від 18.01.2017 року по справі №363/3673/14-ц, та в постанові ВСУ від 18.01.2017р. №6-648цс-16 яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. Між тим, сторонами договору лізингу №0101 від 15.08.2016 року вимог щодо нотаріального посвідчення договору дотримано не було. На підставі ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму в розмірі 70000,00 гривень, комісію банку в розмірі 863,64 гривень, оплату послуг поштового відправлення в розмірі в розмірі 10,40 гривень, разом 70874,04. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги повністю підтверджуються матеріалами справи, однак, оскільки договір фінансового лізингу нікчемний, то він не потребує визнання його недійсним судом. Відповідно дост.88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 гривень за вимогу немайнового характеру про визнання договору недійсним, та судовий збір в розмірі 708,74 гривень за вимогу майнового характеру про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів, разом 1348,74 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial