Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON], яка померла 14 лютого 2005 року, якій за життя на праві спільної часткової власності належали 3/10 частин квартири № 60 в будинку № 42, корпус № 2 по бульвару Слави в м. Дніпропетровську. Позивач на праві спільної часткової власності володіє також 3/10 частинами вказаної квартири. Решта квартири належить [PERSON] та [PERSON] Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на належні їй за життя 3/10 частини квартири через відсутність належним чином проведеної державної реєстрації права власності на майно, з якого складається спадщина. За викладених обставин позивач просив суд визнати за ним право власності на 6/10 частин зазначеної квартири. Від позивача та відповідачів на адресу суду надійшли заяви про розгляд даної цивільної справи без їхньої участі, позивач підтримав позовні вимоги, відповідачі позов визнали, просили суд його задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] /а. с. 10, 11/. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 07 вересня 1993 року щодо квартири № 60 в будинку № 42, корпус № 2 по бульвару Слави в м. Дніпропетровську, дана квартира на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свідоцтво зареєстроване в Центрі приватизації «МЕНС» за № 965-ж від 07 вересня 1993 року. /а. с. 14/. Крім того, в даному свідоцтві містяться відомості про перехід 1/5 частини квартири за свідоцтвом про право на спадщину, виданого Першою дніпропетровською держнотконторою 12 жовтня 1995 року по р.№ 6-13829 після смерті [PERSON], до [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦПК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Частиною 2 ст. 370 ЦПК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З вищевикладеного можливо дійти висновку про те, що частки співвласників квартири № 60 в будинку № 42, корпус № 2 по бульвару Слави в м. Дніпропетровську, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є рівними та кожному з них у відповідності до свідоцтва про право на спадщину належало по 1/5 частини. [PERSON] помер 28 грудня 1994 року /а. с. 12/ та згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 1995 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 6-13829, спадкоємцями після його смерті є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках /а. с. 50/. [PERSON] померла 14 лютого 2005 року /а. с. 13/ та після її смерті до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою від 24 травня 2016 року про прийняття спадщини звернувся її син [PERSON] /а. с. 30 зворот/, який відповідно до довідки № 13873 від 19 травня 2016 року мешкав разом із матірю на момент її смерті /а. с. 46 зворот/. Таким чином, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, якою визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті матері. Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 16 липня 2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON], померлої 14 лютого 2005 року на 3/10 частин квартири № 60 в будинку № 42, корпус № 2 по бульвару Слави в м. Дніпропетровську через відсутність оформленого спадкодавцем належним чином права власності на майно, з якого складається спадщина /а. с. 16, 53/. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач, який є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] на день смерті своєї матері проживав разом із нею, а також те, що [PERSON] та [PERSON] на день смерті останньої на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить по 1/5 частині квартири № 60, розташованої в будинку № 42, корпус №2 по бульвару Слави в м.Дніпропетровську, та по 1/10 частині цієї квартири на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], проте [PERSON] не зареєструвала у встановленому законом порядку своїх прав на належну їй частину квартири, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 6/10 частин вказаної квартири, задовольнивши таким чином позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved