Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем по справі 12.07.2006 року було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] на теперішній час проживає в проданому будинку зі своїми родичами та усілякими способами перешкоджає позивачу [PERSON] користуватися житловим будинком. Позивач вважає, що такими неправомірними діями порушується його право власності, тому змушений звернутися до суду. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, мотивувавши тим, що у відповідності до договору купівлі-продажу відповідач втратила право як власності так і право користування житловим будинком, а оскільки на теперішній час вона продовжує мешкати за вказаною адресою та зареєстрована там, до будинку позивача не допускає, чим чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, тому повинна бути виселена. Крім того представник пояснив, що відповідач та позивач будь-якого договору щодо можливості мешкання відповідачем у спірному будинку не укладали, також вона не є членом сім'ї позивача та не його колишнім членом. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважав, що у позові належить відмовити, оскільки [PERSON] має право користування вказаним будинком, оскільки там зареєстрована та мешкає там постійно. Вказував, що відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права на житло, а позивач просить виселити відповідача без посилань на норми ЖК України, що діючим законодавством не передбачено. Також представник підтвердив в судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON] родичами не являються, членами на бувшими членами сім'ї вони також не являються, сторони будь-якого договору щодо можливості мешкання відповідачем у спірному будинку не укладали. Відповідач на сьогоднішній день має намір подавати позов до суду про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки про його наявність їй стало відомо тільки в ході розгляду вказаної справи. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Статтями 316, 317, 319 ЦК України встановлено, що право власності на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за власною волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника жилого будинку, квартири на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при відчуженні попереднім власником житла на користь нового власника збереження права користування житлом за колишнім власником і перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку, квартири. Таким чином, законами України передбачено, що право власника майна на володіння, користування та розпорядження цим майном, яке підлягає захисту у встановлений законом спосіб. Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникли між власником та колишнім власником житла і правовідносини, які виникли між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання власника таким, що втратив право користування та зняття його з реєстраційного обліку. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Таким чином, враховуючи, що право користування житловим приміщенням є похідним від права власності, при припиненні цього права та переході права власності на житло до іншої особи, яка не є членом сім'ї колишнього власника, колишній власник та члени сім'ї колишнього власника житла втрачають право користування цим житловим приміщенням, в свою чергу новий власник має право вимагати їх виселення та зняття з реєстраційного обліку. В ході судового розгляду справи встановлено, що згідно договору купівлі - продажу жилого будинку б/н від 21.07.2006р. (надалі Договору), який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та внесений до реєстру за № 1343, відповідач [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 0.1918га, що належить [PERSON] на праві власності.(а.с.5). Реєстрація права власності на вказане нерухоме майно відбулася 24.07.2006р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності за № 11309822 від 24.07.2006 року та витягом з Державного реєстру правочинів від 21.07.2006 року, № б/н (а.с.9, 10). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], є позивач по справі [PERSON] (а.с.10). Пунктом 3.1.1. Договору продавець зобов'язаний передати житловий будинок, а у відповідності до п. 3.4.1. Договору покупець має право вимагати від продавця передати житловий будинок. Вказаний договір купівлі-продажу від 21.07.2006р на час розгляду справи у встановленому законом порядку не оскаржено та не визнано недійсним. Відповідач не являється будь яким членом сім'ї позивача, або колишнім членом сім'ї, сторони договорів щодо правомірності проживання в спірному будинку не укладали. У відповідності до довідок Єгорівської сільської ради № 554 від 31.05.2013р. та № 793 від 18.07.2006р. [PERSON] дійсно проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 38, 39). Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З огляду на вищевикладене відповідач втратила право користування спірним будинком у зв'язку з припиненням права власності, вона не є членом сім'ї нового власника та без його згоди займає вказане приміщення, чим створює перешкоди позивачу у користуванні майном. Таким чином, позивачем доведено, що він в установленому законом порядку набув право власності та право користування спірним будинком, він має право правомірно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Оскільки в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач зареєстрована та мешкає у спірному будинку без будь-яких правових підстав, чим фактично створює перешкоди в користуванні власністю, тому вимоги позивача щодо усунення перешкод та виселення є слушними та підлягають задоволенню. Але суд вважає, що в частині позовних вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити, оскільки віндикаційний позов повинен мати недоговірний характер та бути спрямованим на захист речових прав. Судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача про необхідність відмови в задоволенні позову, оскільки виселення можливе тільки з підстав, передбаченим житловим законодавством. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування будь яких норм ЖК України, оскільки виниклі правовідносини між сторонами не регулюються даними нормами права. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та її виселення, оскільки відповідач безпідставно перебуває у спірному жилому приміщенні. Судом встановлено, що під час розгляду зазначеної справи, позивачем понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 114,70грн., що підтверджується квитанцією №634, від 15.08.2013 року.(а.с.1). З таких підстав на вимоги ст. 88 ЦПК України, понесені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача - у розмірі 114.70 грн., судового збору, які були сплачені позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial