Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, позовні вимоги обґрунтував тим, що 17.10.2017 року між відповідачами [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.О. та зареєстрований в реєстрі за №1479. Предметом договору є магазин №34, літ. «А», розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір вважається недійсним. Відповідач [PERSON] була власником вказаного майна з грудня 2013 року. 16.08.2017 року позивачем до Харківського районного суду Харківської області було подано позовну заяву про стягнення заборгованості з [PERSON] (ціна позову 4124670,00 грн.). Ухвалою від 11.09.2017 року було відкрито провадження у справі. 19.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до вказаного суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначений магазин. Ухвалою від 19.09.2017 року в задоволенні заяви відмовлено. Зазначену ухвалу було скасовано апеляційним судом Харківської області 14.12.2017 року. В той же час, дізнавшись про заявлений до неї позов і намагання позивача [PERSON] його забезпечити шляхом накладення арешту на нерухоме майно, відповідач [PERSON] переоформила права власності на вказане майно на свого батька [PERSON] шляхом укладення фіктивного, на думку позивача, договору дарування. Таку, безоплатне відчуження майна близькому родичу відбулося майже відразу, як відповідач [PERSON] дізналася про існування судової справи в Харківському районному судді. При цьому, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з травня 2017 року по травень 2022 року зазначений магазин орендує ТОВ «Еколог+», одним з засновником якого є відповідач [PERSON] . Тобто, фактично майно не вибуло з користування і фактичного володіння відповідача, тим більше, що відповідач [PERSON] з червня 2017 року припинив діяльність як фізична особа-підприємець. Таким чином відповідач [PERSON] , відчужуючи належне її на праві власності нерухоме майно близькому родичеві, була обізнана про наявну судову справу та можливе судове рішення, а тому могла передбачити негативні наслідки. Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування вчинено з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення шляхом звернення стягнення на майно, а тому зазначений договір дарування підлягає визнанню недійсним відповідно до положень ст.234 ЦК України. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати недійсним договір дарування від 17.10.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.О. та зареєстрований в реєстрі за №1479. Розподілити судові витрати в порядку ст.141 ЦПК України. Ухвалою суду від 30.03.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 27.05.2021 року ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Надав згоду на ухвалення заочного рішення. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації відповідачів та розміщення оголошення про виклик відповідачів до суду на офіційному веб-сайті Херсонського міського суду Херсонської області. Відзив на позовну заяву від відповідачів до суду не надходив. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановлений законом порядку. За таких обставин, враховуючи згоду позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16.08.2017 року позивачем до Харківського районного суду Харківської області було подано позовну заяву про стягнення заборгованості з [PERSON] (ціна позову 4124670,00 грн.). Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.09.2017 року було відкрито провадження у справі. 19.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до вказаного суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначений магазин. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19.09.2017 року в задоволенні заяви відмовлено. Зазначену ухвалу було скасовано апеляційним судом Харківської області 14.12.2017 року та передано на новий розгляд. 17.10.2017 року між відповідачами [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.О. та зареєстрований в реєстрі за №1479. Предметом договору є магазин №34, літ. «А», розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з травня 2017 року по травень 2022 року магазин № [NUMBER] , літ. «А», розташований за адресою: [ADDRESS] орендує ТОВ «Еколог+», одним з засновником якого є відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК). Під час розгляду справи суд ураховує правовий висновок Великої палати ВС, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після прийняття судового рішення щодо стягнення боргу про задоволення позову та невиконання цього рішення ані у добровільному порядку, ані у примусовому, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно стягувача, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси стягувача та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: відповідач відчужив майно після відкриття провадження у справі за позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь позивача. (ціна позову 4124670,00 грн.); майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачем. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення стягувачем на її майно. Доказів того, що подарувавши спірне майно, а саме магазин № [NUMBER] , літ. «А», розташований за адресою: [ADDRESS] у відповідача [PERSON] є інше майно, на яке може бути звернуто стягнення в межах суми боргу 4124670 гривень для виконання зобов`язання, стороною відповідача суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку, що внаслідок вчинення даного правочину [PERSON] перестала бути платоспроможною, а тому суд ставить під сумнів її добросовісність під час його вчинення, а тому оспорюваний договір дарування набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із [PERSON] , за яким відповідач [PERSON] відчужила майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З урахуванням вище встановлених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог також підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1057,20 грн., а саме по 528,60 грн. з кожного.

Outcome: approved