Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що 30 травня 2003 року відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між ним та [PERSON] (дошлюбне прізвище Алварова), актовий запис № 291. Від цього шлюбу у них є 2 дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з матірю [PERSON] Вказував, що надає матеріальну допомогу і зобовязується надавати її надалі. Також у позовній заяві вказував, що з [PERSON] вони не проживають з серпня 2010 року та не ведуть спільного господарства. Сімя розпалася в свій час через різні погляди на сімейне життя. За час, що не проживають разом, ніхто з них не виявив бажання налагодити подружнє життя. Також позивачем в позовній заяві вказано, що між ним та відповідачем немає почуття поваги та любові. Позивач в судове засідання, яке призначалося на 24 липня 2015 року, не зявився, надавши суду письмову заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач проти задоволення позову у судовому засіданні заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 30 травня 2003 року сторонами зареєстровано шлюб у відділі РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 291. Від цього шлюбу народилося 2 сина: [PERSON], [INFO] (повторне свідоцтво про народження І-КИ № 455279 від 20 серпня 2013 року, яке видане Жовтневим відділом ДРАЦС Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №780 від 25.07.2006), та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-КИ № 231996 від 26 травня 2009 року, яке видане Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції), які проживають з матірю. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України унормовано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом було вжито заходів для примирення сторін та надано строк для цього. Водночас як вбачається із заяви позивача, поданої ним у судове засідання 24 липня 2015 року, сторонами не досягнуто згоди щодо подальшого спільного проживання, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Аналізуючи правовідносини, що існують між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити про те, що позивачем висловлено чітке рішення про бажання розірвання шлюбу та неможливості подальшого спільного проживання, про що свідчить його поведінка, висловлення своєї позиції з цього приводу у судовому засіданні та предявлення нового позову, незважаючи на те, що судовими рішеннями вже було раніше відмовлено у розірванні укладеного між сторонами шлюбу у інший період їхнього подружнього життя. Попри ці обставини позивач знову звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про розірвання шлюбу, що вказує на його небажання до подальшого збереження шлюбу. Судом у цій справі вжито заходів до примирення подружжя, надано строк на примирення, але навіть й після закінчення цього строку позивач не змінив свого ставлення до шлюбу з відповідачем, наполягаючи на його розірванні. Судом враховано при прийнятті рішення, що на вихованні у позивача та відповідача є неповнолітні діти, їх хворобливий стан. Водночас суд також виходить й з вимог ч. 2 ст. 141 СК України, згідно з якою розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обовязків щодо дитини. Тобто сам по собі факт наявності у подружжя спільних дітей не може бути перепоною для реалізації вільного волевиявлення чоловіка або жінки, що перебувають у шлюбі між собою, щодо розірвання такого шлюбу, закріпленого у ст. 24 СК України. Більш того, позивач у своїй позовній заяві зобовязується й надалі, навіть після розірвання шлюбу, утримувати дітей та приймати участь у їх вихованні. Таким чином, оскільки судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з серпня 2010 року з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, спільного господарства не ведуть, сумісного бюджету не мають, приймаючи до уваги, що сімя в розумінні приписів ст. 3 СК України фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу сторін буде суперечити правам та інтересам позивача, враховуючи той факт, що будь-які відомості які б спростовували зазначені позивачем докази і обставини у суду відсутні та надані не були, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, оскільки ним подана заява про покладення на себе судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved