Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 листопада 2011 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала і станом на 31 грудня 2019 року її заборгованість склала 281099,36 грн. Оскільки відповідачка умови вказаного кредитного договору належним чином не виконує, то просив стягнути з неї на свою користь заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 133481,3 грн., з яких 1165,36 грн. - заборгованість за кредитом, 132315,94 грн. - заборгованість за відсотками за період з 08 листопада 2011 року по 28 вересня 2018 року, та судові витрати. Ухвалою Бородянського районного суду від 02 березня 2020 року було вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 26 березня 2020 року відповідачка надала відзив на позов, яким просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що дійсно вона отримувала у відділенні АТ КБ «Приватбанк» кредитну картку на якій було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн., останній раз вона знімала кошти з даної картки у листопаді 2011 року. Дану картку їй було видано при покупці телевізора в магазині і вона зняла з цієї картки грошові кошти, які використала для оплати вартості телевізора і почала в подальшому погашати кредит. Останній раз на вимогу банку вона погасила залишок боргу у розмірі 300 грн. 09 січня 2013 року і після цього кредитною карткою більше не користувалась, жодних претензій від банку з того часу до неї не надходило. Оскільки про порушення свого права позивач дізнався у лютому 2013 року, коли вона /відповідачка/ не здійснила черговий платіж по сплаті боргу, але своїм правом звернення до суду у визначені законодавством строки він не скористався, до того ж позивачу було відомо, що видана ним кредитна картка мала певний строк дії, який давно закінчився, то просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Крім того, при видачі вказаної кредитної картки їй не були роз`яснені представником банку правила користування нею, довідки про умови кредитування також надано не було. До позову банком додано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписану нею /відповідачкою/ відповідно до якої вона отримала зазначену кредитну картку, а також «Умови та правила надання банківських послуг», однак, з цими умовами її ніхто не ознайомлював і вони не місять її /відповідачки/ підпису, а тому такі умови не можуть бути складовою частиною кредитного договору. Позивач відповідь на відзив не надав. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 08 листопада 2011 року відповідачкою [PERSON] було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою вона /відповідачка/ виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» /а.с. 8/. Як зазначив АТ КБ «Приватбанк» у позовній заяві, 08 листопада 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № б/н за умовами якого банком останній було надано кредит на суму 2000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором вбачається, що останній черговий платіж по сплаті кредитного боргу відповідачка здійснила 09 січня 2013 року (сплата відсотків у розмірі 102,45 грн.), внаслідок чого у неї виникла заборгованість за цим кредитним договором, яка станом на 31 грудня 2019 року становить 133481,3 грн. та складається з: 1165,36 грн. - заборгованість за кредитом, 132315,94 грн. - заборгованість за процентами за період з 08 листопада 2011 року по 28 вересня 2018 року /а.с. 5-7/. Проте, як вбачається з копії Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 /а.с. 10-33/, підписи відповідачки на даному витязі відсутні. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, суд дійшов висновку, що представлені банківською установою умови та правила надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі умови/правила не містять підпису позичальника /відповідачки/, як сторони правочину, крім того, судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви відповідачкою заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісії та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались. Така правова позиція також висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, посилання на внутрішні документи банку (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти. Зважаючи на вказані правові позиції та обставини справи, суд не приймає посилання позивача на існування Умов і Правил надання банківських послуг, які не підписані позичальником, і відповідно не вважає їх складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Крім того, суд вважає, що не може бути належним і допустимим доказом у справі вказаний розрахунок заборгованості за кредитним договором, складений банком станом на 31 грудня 2019 року, так як він не може підтверджувати існування боргу у відповідачки, оскільки банком не доведено факту погодження між сторонами при укладенні договору підстав та умов нарахування відсотків, сплати комісії та пені, і відповідно відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «Приватбанк» таких нарахувань. Однак, як убачається з виписки по картковому рахунку відповідачки за період з 08 листопада 2011 року по 17 березня 2020 року, 08 листопада 2011 року відповідачці було встановлено АТ КБ «Приватбанк» на її картковий рахунок кредитний ліміт у розмірі 2000 грн., з яких відповідачкою було отримано 19 листопада 2011 року - 1000 грн., 25 листопада 2011 року - 500 грн., 02 грудня 2011 року - 200 грн., 19 грудня 2011 року - 200 грн., 28 лютого 2012 року - 100 грн., 03 березня 2012 року - 50 грн., а всього 2050 грн. З цієї ж виписки вбачається, що відповідачка погашала кредитну заборгованість: 21 лютого 2012 року в розмірі 420 грн., 05 червня 2012 року - 400 грн., 15 серпня 2012 року - 230 грн., 15 жовтня 2012 року - 250 грн., 09 січня 2013 року - 300 грн., всього сплативши 1600 грн. Таким чином останній черговий платіж по погашенню боргу відповідачкою було здійснено 09 січня 2013 року і залишок боргу по тілу кредиту на цю дату склав 450 грн. (2050 грн. - 1600 грн.). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вбачається з копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», виписки по рахунку, відповідачка мала повертати кредитні кошти та проценти за користування кредитом періодичними щомісячними платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним, останній платіж нею здійснено 09 січня 2013 року, позов подано до суду лише 12 лютого 2020 року (а.с.45), а тому строк позовної давності до вимог щодо стягнення основної суми боргу сплив. Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки строки позовної давності вимог позивача до відповідачки спливли і про їх застосування останньою подано до суду відповідну заяву, то з цих підстав суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed