Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач рідний брат позивача, який у вказаній квартирі зареєстрований, але фактично в ній не проживає з 2016 року, участі в утриманні житла не приймає, таким чином, створює для нього низу перешкод, зокрема, в оплаті комунальних послуг з урахуванням зареєстрованого відповідача. Вважає, що відповідач, не проживаючи у жилому приміщенні понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк, втратив право користування вказаним житлом. Сторони до зали судових засідань не прибули. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Від відповідача [PERSON] надана заява, згідно змісту якої він позовні вимоги визнає, зазначає, що дійсно не проживає за спірною адресою з 25 липня 2016 року по даний час. Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 1-1546 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 2-300. Згідно довідки ТОВ «Житло-Гарант» від 05 лютого 2019 року [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований в [INFO]. Також встановлено, що відповідач [PERSON] є рідним братом позивача, що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Відповідно до ст.ст.\~317, 321 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відтак, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16. Як вбачається з довідки ЖБК «Чайка» від 05 березня 2019 року, відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], з 25 липня 2016 року по даний час. Суд також враховує, що відповідач факт не проживання у спірному житлі з 25 липня 2016 року підтвердив, позовні вимоги визнав. При цьому з копії паспорта відповідача вбачається, що він зареєстрований з 24 липня 2018 року за адресою: Російська Федерація, Волгоградська область, Калачевський район, с. Пятиморськ, вулиця Садова, 7). Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідач [PERSON], будучи членом сімї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратив право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України. Ухвалюючи рішення, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. Так, за подання даного позову позивачем судовий збір не сплачувався, адже він, як інвалід ІІ групи звільнений від його сплати. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що суд ухвалює рішення на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 768,40 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved