Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача, про визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, та визнання права власності на земельну ділянку. В судове засідання позивач та її представник не з'явились попередньо надавши до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позов підтримали та просили його задовольнити. Від відповідача та третіх осіб до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника не заперечуючи проти заявлених вимог. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 1 ст. 30 Земельного Кодексу України (в редакції на дату укладення договору довічного утримання) визначено, щопри переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 28.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір довічного утримання згідно п.1 якого: [PERSON], непрацездатна за віком, передала у власність гр. [PERSON] житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS] і розташований на земельній ділянці державного фонду, який складається в цілому з жилого будинку А-1, жилою площею 24,80кв.м., літня кухня Б, сарай В, колодязь №3, огорожа №1-2, гараж Г, сарай Д, сарай Е, вбиральня Ж. Даний Договір довічного утримання 15.10.2001 року було зареєстровано в КП Полтавського БТІ «Інвентаризатор». Також встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації смертей 02.03.2011 року було здійснено запис про смерть за номером 4 Надержинщинською сільською радою Полтавського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть. Як встановлено, після смерті [PERSON], за заповітом до складу спадщини входила земельна ділянка для сільськогосподарського виробництва (пай), спадщину - в установленому законом порядку прийняли [PERSON] та [PERSON]. Також за правом представлення в порядку ст.1266 ЦК України, спадщину, фактично, прийняли діти Позивача та померлого сина спадкодавці, померлого чоловіка Позивача: [PERSON] - онук, [PERSON] - онука. Позивачу стало відому, що за життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,2500 га., кадастровий номер [NUMBER] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на підставі Державного Акту на право приватної власності на земельну ділянку [NUMBER] від 18.03.2010 року, на якій розташоване домоволодінням яке згідно Договору довічного утримання від 28.09.2001 - належить позивачу [PERSON] на праві власності та є перешкодою для неї у вільному розпорядженні свої нерухомим майном. Згідно довідки №574 виданої Надержинщинською сільською радою від 12.07.2011р., встановлено, що [PERSON], громадянка України, по день смерті, що настала [INFO] постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. За вищевказаною адресою зареєстровані та проживають: [PERSON] - невістка, [PERSON] - онук,[PERSON] - онука,[PERSON] - правнука. Земельна ділянка розміром 0,40 га - приватизована на підставі рішення виконкому Надержинщинської сільської ради №49 від 30.12.93р. зі змінами внесеними від 19 листопада 2009 року 26 сесії 5 скликання. Згідно повідомлення архівного відділу Полтавської РДА за №01-51/119 від 12.05.2017 року адресоване сільському голові Надержинської сільської ради, встановлено, що архівний відділ не має можливості надати копію рішення №49 від 30 грудня 1993 року. Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Суд вважає, що право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованої під жилим будинком та господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] 28.09.2001 року перейшло до позивача [PERSON], оскільки вона стала власником жилого будинку А-1, жилою площею 24,80кв.м., літньої кухні Б, сараю В, колодязю №3, огорожі №1-2, гаражу Г, сараю Д, сараю Е, вбиральні Ж. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, ЗО, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема. з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України «Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків». Згідно ч. 1 ст.155 ЗК України «У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним». Згідно ч.2 ст.158 ЗК України «Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян». Згідно ч.5 ст. 116 ЗК України «Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом». Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що Державний акт [NUMBER] від 18.03.2010 року, виданий на ім'я [PERSON], на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2500 га., кадастровий номер: [NUMBER], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, розташованої по [ADDRESS] порушує право власності на належну позивачу земельну ділянку, яку він отримав фактично на підставі договору довічного утримання від 28.09.2001 року та ч. 1 ст. 30, ч. 2 ст. 67 Земельного Кодексу України, який діяв на час укладення зазначеного договору. Отже, незаконність державного акту полягає в тому, що на дату його видачі, власником земельної ділянки вже являлась інша особа, а саме: [PERSON] і це підтверджено належними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved