Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для оформлення вказаного майна слугував договір іпотеки № 050/1_784 від 02.06.2008 укладений між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . За вказаною вище адресою зареєстровані та проживають відповідачі. Позивач звертався до них з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Однак, колишній власник продовжує проживати в будинку чим чинить перешкоди позивачу у здійсненні права власності на належне йому нерухоме майно. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити на підставі наявних в справі доказів. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] , який представляє свої інтереси та інтереси малолітнього [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся завчасно та належним чином за місцем реєстрації. Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на зміст заяви позивача, не видаляючись до нарадчої кімнати, на місці ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України. Представник третьої особи в судовому засіданні вимоги позову не підтримала. Зазначила, що службою вживались усі можливі заходи щодо з`ясування місцезнаходження відповідачів, наявності у них іншого житла. Крім того, надала суду довідку голови правління ОСББ згідно якої відповідачі за вказаною в позові адресою не проживають. А тому вважає, що підстав для підтримання позову в третьої особи немає. Заслухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, враховуючи таке. 02.06.2008 між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 050/1_784 предметом якого була кв. [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено для забезпечення виконання відповідачем кредитного договору № 975/46-213 та договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 975/46/214 від 02.06.2008 (а.с.10-13). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку». Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. На підставі рішення державного реєстратора Васюри П .В. за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158024471 від 28.02.2019 (а.с.6). Згідно відомості (довідки) № 1274 від 29.03.2019 виданої адміністратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Позивачем було надіслано відповідачам вимогу про усунення порушень, однак, як зазначає сам позивач вказана вимога була залишена відповідачами без виконання (а.с.7-9). Згідно довідки Голови правління «ОСББ» Грецька-4 від 24.07.2019 слідує, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають з 2010 року. Разом з тим, сам факт реєстрації відповідачів у зазначеному вище житлі вже є порушенням прав власника даного нерухомого майна. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважаючи на викладені обставини та положення вказаних вище норм, суд вважає, що позовні вимога про визнання [PERSON] таким, що витратив право користування житловою квартирою [ADDRESS] підлягає задоволенню. Крім того, щодо позовної вимоги про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним вище нерухомим майном, суд вважає що наявні підстави для її задоволення зважаючи на таке. Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з пунктом 40 глави 1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Разом з тим, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , під час укладення договору іпотеки від 02.06.2008 не був зареєстрований у спірній квартирі та не мав права користування нею. Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного суду України викладеній в постанові від 18.12.2018 в цивільній справі № 355/689/16-ц. Щодо позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд зазначає таке. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зважаючи на положення вказаної норми та те, що суд ухвалює рішення про визнання відповідачів такими, що витратили право користування нерухомим майном, в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: partial