Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 05.09.2008 року він перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку [PERSON] [INFO] та дочку [PERSON] [INFO], які проживають з відповідачкою, сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки, фактично шлюбні відносини між ними припинені з серпня 2013 року , спільне господарство не ведеться, а тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить як його, так і інтересам відповідачки, а також інтересам їхніх неповнолітніх дітей, позивач просив суд шлюб між ними розірвати. Проживаючи однією сім'єю за спільні кошти вони придбали на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] вартістю 70 000 грн., ними попередньо досягнуто домовленості щодо поділу вказаного майна у частках 1/2 , позивач також просив суд розділити спільне майно у частках 1/2 кожній особі; стягнути з нього на користь відповідачки аліменти на утримання дітей у порядку та розмірі, визначеними чинним законодавством України. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги і просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 05.09.2008 року, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], залишивши у власності відповідачки 1/2 частину цієї квартири. Відповідач позов визнала, не заперечувала щодо розірвання шлюбу між ними та щодо поділу майна подружжя, а саме: щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. За п.4 ст.130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання відповідачем позову провадиться в порядку, передбаченому ст. 174 цього Кодексу. А згідно з п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, судом встановлено, що сторони по справі з 05.09.2008 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про шлюб, про народження дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За ч.3 і ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Згідно ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда чи інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено і сторонами не заперечується, що між ними відсутнє взаєморозуміння, наміру зберігати сім'ю вони не мають. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач, яка змінювала прізвище при реєстрації шлюбу, бажає залишити прізвище -[PERSON]. З матеріалів справи також вбачається, що за час перебування сторін в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року на ім'я відповідачки було придбано квартиру [ADDRESS] вартістю 70 000 грн., яка згідно ст.60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Наведене стверджується копією договору купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 2657. Відповідно до копії витягу з реєстру про державну реєстрацію прав від 05.12.2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану вище квартиру. Згідно ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вказано вище, при вирішенні спору суд виходить з рівності часток подружжя, а тому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної вище в рішенні квартиру, правоустановчі документи на яку оформлено на ім.'я відповідача, у власності відповідача суд вважає за можливе залишити також 1/2 частину спірної квартири. Таким чином, судом приймається до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», питання щодо стягнення судового збору з відповідачки на його користь позивач не ставить, судові витрати залишає за собою. А тому враховуючи все наведене та

Outcome: approved