Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на ту обставину, що відповідно до кредитного договору №014/18/1758 від 26.01.2007 року ПАТ «Райффайзен БанкАваль» було надано [PERSON] кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом: 19 000 дол.США строком до 26.01.2017 року зі сплатою 14,00% річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно договору та тарифів кредитора та всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Сторони встановили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсоткова ставка за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (п.3.3. Кредитного договору). Відповідно до умов п.5.1. Кредитного договору, позичальник зобов`язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених Кредитним договором: щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3 Кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 16.01.2017 (включно) на рахунок, визначений п.4.1. Кредитного договору (або відповідно Графіку погашення заборгованості у випадку, якщо не зазначено у Договорі рахунків); щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений Кредитним договором. 12 січня 2010 року між Банком та позичальником укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору, відповідно до умов якої, збільшили строк користування за кредитом на 120 місяців (остаточна дата погашення кредиту 26.01.2027) позичальника за Кредитним договором. В забезпечення належного виконання [PERSON] , умов кредитного договору було укладено договір поруки №014/18/1758 від 26.01.2007 року, згідно якого [PERSON] на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по сплаті будь-яких сум, що виникають з умов кредитного договору укладеного між позивачем та [PERSON] , в повному обсязі цих зобов`язань. У зв`язку з систематичним порушенням умов кредитного договору та утворенням заборгованості позивач був змушений звернутись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.02.2016 року позовні вимоги банку були задоволені: стягнуто заборгованість за кредитом в розмірі 32590,67 грн., рішення суду набрало законної сили 16.03.2016. Однак, рішення суду позичальник не виконує, тому банк продовжує нараховувати відсотки та пеню за порушення графіку та сплату відсотків. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на свою користь солідарно заборгованість за донарахованими відсоткам за кредитним договором №014/18/1758 від 26.01.2007 року станом на 26.03.2018, у сумі 3 725,63 дол.США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 97 855,45 грн. та судові витрати в розмірі 1921,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №014/18/1758 від 26.01.2007 року ПАТ «Райффайзен БанкАваль» було надано [PERSON] кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом: 19 000 дол.США строком до 26.01.2017 року зі сплатою 14,00% річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно договору та тарифів кредитора та всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. В забезпечення належного виконання [PERSON] , умов кредитного договору було укладено договір поруки №014/18/1758 від 26.01.2007 року, згідно якого [PERSON] на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по сплаті будь-яких сум, що виникають з умов кредитного договору укладеного між позивачем та [PERSON] , в повному обсязі цих зобов`язань. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Заочним рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.02.2016 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитом №014/18/1758 від 26.01.2007 року в розмірі 32590,67 грн., а також судовий збір у розмірі 1218,00грн. в рівних частинах з кожного по 609,00грн. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З матеріалів справи вбачається, що за рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.02.2016 року вже стягнута заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором, а тому повторне стягнення кредиту супереч положень статті 61 Конституції України (подвійне стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання). Вказане стосується й нарахованих відсотків. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. У пункті п.6.5 кредитного договору сторони встановили, що у випадку невиконання чи неналежного виконання кредитних зобов`язань, кредитор має право вимагати дострокового стягнення, а позичальник зобов`язався на вимогу кредитора здійснити повернення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Таким чином, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку з боржника та поручителів, про що свідчить рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2016 року. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». А тому, суд вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів, адже звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тому положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за донарахованими відсотками за кредитним договором №014/18/1758 від 26 січня 2007 року є безпідставними. Як вбачається з постанови від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) для формування єдиної судової практики при розгляді справ зазначеної категорії Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного Верховним Судом України 23 вересня 2015 року в постанові у справі № 6-1206цс15. Зазначеною постановою було розтлумачено положення ЦК України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняло правовідносин сторін кредитного договору. Також не звільняло боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляло кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, звертаючись із позовом про дострокове стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо в рішенні суду вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то невиконання такого рішення не зумовлює виникнення у кредитора права на стягнення процентів та пені, передбачених кредитним договором. У кредитора (стягувача) виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, після ухвалення рішення Голопристанським районним судом Херсонської області від 16.02.2016 у цивільній справі №654/3753/15-ц щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.01.2007 відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, припинилося право кредитора (АТ «Райффайзен Банк Аваль») нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а тому відсутні правові підстави для стягнення донарахованих процентів у розмірі 3 725,63 дол.США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 97 855,45 грн. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем АТ «Райффайзен Банк Аваль» були неправомірно донараховані проценти по кредитному договору №014/18/1758 від 26.01.2007 року після ухвалення рішення Голопристанським районним судом Херсонської області від 16.02.2016 в цивільній справі №654/3753/15-ц, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, проценти та пеню, нараховані в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення цих сум, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

Outcome: dismissed