Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 09.10.2013 року працював на посаді юрисконсульта 2 категорії бюро 1 відділу 44 в Державному підприємстві «Конструкторське бюро «Південне». Наказом №300-к від 28.01.2016 року його було звільнено з посади, в звязку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. В порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідачем не було проведено з ним розрахунку в день звільнення або на наступний день. Сума, що належала йому до виплати, становила 915 грн. 31 коп. та була перерахована 04.03.2016 року в розмірі 575 грн. 84 коп. і 14.03.2016 року в розмірі 339 грн. 47 коп. Таким чином період затримки розрахунку становить 45 днів (з 29.01.2016 року по 14.03.2016 року). Виходячи із його заробітної плати за останні два місяці роботи, середньоденний заробіток становить 225 грн. 44 коп. Таким чином середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати складає 10144 грн. 80 коп. В звязку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 10144 грн. 80 коп. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що на момент звільнення позивач перебував на лікарняному до 08.02.2016 року. Після надходження лікарняного позивачу 04.03.2016 року було здійснено виплату коштів, що підлягали виплаті підприємством та 14.03.2016 року коштів, що перераховані підприємстві Фондом соціального страхування. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як розяснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому. В разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Як встановлено судом, позивач з 09.10.2013 року працював на посаді юрисконсульта в Державному підприємстві «Конструкторське бюро «Південне» за строковими трудовими договорами. 28.01.2016 року відповідачем було видано наказ №300-к про припинення трудового договору та звільнення позивача з 29.01.2016 року з займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, в звязку із закінченням строку трудового договору. На цей час позивач перебував на лікарняному, який надав на підприємство 08.02.2016 року. Згідно виписки по картковому рахунку належна позивачу до виплати при звільненні сума заробітної плати в розмірі 915 грн. 31 коп. була перерахована 04.03.2016 року в розмірі 575 грн. 84 коп. (за рахунок коштів підприємства) та 14.03.2016 року в розмірі 339 грн. 47 коп. (за рахунок коштів Фонду соціального страхуванням перерахованих відповідачу 12.03.2016 року). Заперечуючи проти позову представники відповідача в судовому засіданні посилались на те, що вина підприємства у несвоєчасному розрахунку відсутня, оскільки на момент звільнення позивач перебував на лікарняному та кошти Фондом соціального страхування на підприємство були перераховані лише 12.03.2016 року (вихідний день), в звязку з чим остаточний розрахунок з позивачем було проведено у перший робочий день 14.03.2016 року. Разом з тим, суд вважає вказані заперечення безпідставними, оскільки відповідно до ст.34 Закони України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві» допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю виплачується у розмірі 100% середнього заробітку. При цьому перші п'ять днів тимчасової непрацездатності оплачується власником підприємства за рахунок засобів підприємства, останні дні оплачуються за рахунок засобів Фонду. Таким чином, факт перебування позивача на лікарняному не перешкоджав відповідач в день звільнення перерахувати на картковий рахунок позивача належні до виплати суми заробітної плати, що не були спірними та підлягали виплаті за рахунок підприємства. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не було дотримано вимог ст.ст.47,116 КЗпП України та позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2016 року по 14.03.2016 року є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При визначені суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд враховує наступне. В своєму позові позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10144 грн. 80 коп., виходячи із розміру середньоденного заробітку в сумі 225 грн. 44 коп. та періоду затримки в кількості 45 календарних днів за період з 29.01.2016 року по 14.03.2016 року. Разом з тим, суд вважає, що вказаний розрахунок слід проводити виходячи із кількості робочих днів за цей період, що складає 31 день. В звязку з цим, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 29.01.2016 року по 14.03.2016 року в сумі 6988 грн. 64 коп. (225 грн. 44 коп. х 31 день прострочення виплати). В решті позовних вимог відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України стягнути з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial