Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 22 серпня 1997 року, укладеного між ним, позивачем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] .. Відповідачі зареєстровані за вказаною вищезазначеною адресою, проте в ньому не проживають з серпня 1997 року, тобто з часу укладення договору, ніяких їх речей, майна в будинку немає. Таким чином відповідачі тривалий час перешкоджають у здійсненні права власності позивача, що й стало приводом до звернення до суду. В судове засідання позивач не прибув, був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази (а.с.38). Подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, розгляд справи просив провести у його відсутність, надав згоду на заочний розгляд справи (а.с.58). Згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (а.с.29, 30, 50), та довідок Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.06.2019 року за №321/02-16 та № 322/02-16 (а.с.24, 25) відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте з 1997 року за вказаною адресою не проживають. Відповідачі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися згідно вимог чинного законодавства за адресою реєстрації: [ADDRESS] (а.с.28, 42). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 23.07.2019 року, на 16.09.2019 року, однак усі поштові листи повернулися з відмітками, що «Адресати за вказаною адресою не проживають» (а.с.35-36, 52-53). Надалі суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ (а.с.44). Крім того, відповідач, фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликався в суд через оголошення у пресі. Тобто, відповідач був повідомлений через засоби масової інформації (а.с.45-48) шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» №147 (6510) від 03.08.2019 року (а.с.56-57), та оголошення в газеті «Одеські вісті» №59 (5182) від 03.08.2019 року (а.с.54-55), про що в справі є відповідні докази. Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідачів до суду не надходило. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.58). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 22 серпня 1997 року, укладеного між ним, позивачем та [PERSON] , [PERSON] (а.с.5). Дані обставини підтверджуються витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 179166209 від 30.08.2019 року (а.с.59). За повідомлення Новотроянівської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.06.2019 року за № 321/02-16 та 322/02-16 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають в цьому домоволодінні з 22.08.1997 року, виїхав на постійне місце проживання до Республіка Болгарія (а.с.23, 24). Згідно відповіді на запит суду, наданої Відділом адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, відповідачі [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.30, 50). Вказані обставини також підтверджуються копіями витягів з погосподарських книг на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-9) в яких є відповідні відмітки про вибуття членів колгоспного двору на постійне місце проживання в іншу країну, на підставі яких Новотроянівською сільською радою видано довідку від 05.04.2019 року за №307 про те, що відповідачі фактично за даною адресою не проживають з 22.08.1997 року (а.с.12). Згідно ст.346 ЦК України, однією з підстав припинення права власності є відчуження власником свого майна. При цьому, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Встановлено, що позивач [PERSON] набув право власності на спірне домоволодіння в результаті його придбання згідно договору дарування будинку, який не визнано судом недійсним (а.с.59). Таким чином з моменту укладення договору дарування спірного домоволодіння з 22.08.1997 року право власності колишнього власника [PERSON] є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування житловим будинком, яка нерозривно пов`язана із власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника - дружини [PERSON] , оскільки воно є похідним. Згідно положень ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування й розпорядження своїм майном. Власник вправі вимагати усунення будь яких перешкод, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням своїм майном (ст.391 ЦК України). Правила ст. 150 ЖК України, визначають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи те, що позивач [PERSON] є єдиним власником спірного домоволодіння (а.с.59), в якому відповідачі [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими і на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на нього, й відповідно після припинення права користування спірним будинком колишнім власником, чим порушує право власності позивача, а тому відповідачі [PERSON] , [PERSON] є таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовна вимога про усунення перешкод користування власністю шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З огляду на те, що даним рішенням відповідачів [PERSON] , [PERSON] визнано таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , тому вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є законною та обґрунтованою й підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідачами [PERSON] , [PERSON] порушуються права і охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] як власника житла, який позбавлений права володіння, користування та розпорядження своїм майном, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved