Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що договір купівлі-продажу зазначеної квартири було укладено внаслідок зловмисної домовленості представника [PERSON] - [PERSON] з другою стороною договору [PERSON] з метою отримання обопільної вигоди, на шкоду довірителю, оскільки вчинений без його відома, згоди та волевиявлення, шляхом зловживання його довірою та в тайні від нього, протиправно позбавивши довірителя нерухомого майна та не передавши йому за продаж квартири грошових коштів та, що правочин укладено з умисним бажанням настання несприятливих наслідків для [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов з наведених підстав. Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити в його задоволенні. Крім того, представники відповідачів просили застосувати строки позовної давності. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, 30.01.2012 позивач уповноважив відповідача [PERSON] на представництво його інтересів, а саме надав довіреність бути його представником в органах нотаріату з питань, пов'язаних з продажом за суму на умовах йому відомих, квартири [ADDRESS]. 13.02.2012 між позивачем, від імені якого діяла відповідач [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. (а.с. 14) Зазначений договір укладався зі згодою дружини позивача - [PERSON] та за згодою чоловіка відповідача [PERSON], - [PERSON]., що підтверджено їх заявами, підпис на яких посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В. (а.с. 14) Розрахунок по договору було проведено до моменту підписання договору купівлі-продажу квартири (п. 4 договору), за ціною, яку продавець вважає вигідною для себе. (а.с. 14) Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири з тих підстав, що правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з метою отримання обопільної вигоди, на шкоду довірителю, оскільки вчинений без його відома, згоди та волевиявлення, шляхом зловживання його довірою та в тайні від нього, протиправно позбавивши довірителя нерухомого майна та не передавши йому за продаж квартири грошових коштів та, що правочин укладено з умисним бажанням настання несприятливих наслідків для [PERSON] Разом з тим, суд вважає відсутнім порушення прав та інтересів позивача з боку відповідачів, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Посилання позивача на наявність умислу в діях [PERSON], [PERSON] за відсутності належних та допустимих доказів в розумінні ст. 57 ЦПК України є виключно припущенням позивача. При цьому, положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.ст. 627, 628 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд суду і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно матеріалів справи, 13.02.2012 між позивачем, від імені якого діяла відповідач [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 825432,00 грн., інших умов договору, які б свідчили про наявність домовленості відповідачів між собою з метою крім купівлі-продажу, договір не містить. Крім того, слід зазначити, що згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представниками відповідачів, в ході розгляду справи, подано заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦПК України. При цьому слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності. Посилання позивача та представника позивача на те, що лише влітку 2015 стало відомо про укладання 13.02.2012 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], на думку суду не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав, позивачем не була доведена та обставина, що зазначений договір купівлі-продажу було укладено без його відома і про укладення якого він дізнався лише більше ніж через три роки. Крім наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження й інші доводи позивача про те, що правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з метою отримання обопільної вигоди, на шкоду довірителю, оскільки вчинений без його відома, згоди та волевиявлення, шляхом зловживання його довірою та в тайні від нього, протиправно позбавивши довірителя нерухомого майна та не передавши йому за продаж квартири грошових коштів та, що правочин укладено з умисним бажанням настання несприятливих наслідків для позивача. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідачів, та враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а в свою чергу представниками відповідачів було заявлено, в судовому засіданні, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed