Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, скасування договору, зняття заборони, в якому просив суд визнати за [PERSON], [INFO] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,9 кв.м, житлова площа 17,1 кв.м., визнати недійсним іпотечний договір № 014/34937/2/23853/1 від 29.09.2008 року укладений між [PERSON] та ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» (колишня назва ВАТ «ЕРСТЕ БАНК») посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за яким квартира [ADDRESS] передана в іпотеку, зняти заборону відчуження [ADDRESS] у м [PERSON], накладений приватним нотаріусом [PERSON] 29.09.2008 року, зареєстрований у єдиному реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 29.09.2008 року за № 7990090. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу [PERSON] 08 липня 2009 року, реєстраційний номер в реєстрі № 1896. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що підпис на заповіті відрізняться від підпису [PERSON]. 15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі, зустрічний позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, застосувати строки позовної давнини, зустрічний позов підтримала. Решта учасників в судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином рекомендованими листами із повідомленнями. Причини неявки у судове засідання не повідомили, відзив не надали. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їхньої відсутності суду не надавали. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Судом встановлено, що 17 червня 2014 року померла бабуся позивачки [PERSON]. 5 липня 2009 року [PERSON] склала заповіт на імя позивачки. За життя [PERSON] на праві власності належала [ADDRESS]. 16.06.2008 року [PERSON] дану квартиру за договором дарування подарувала відповідачу [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 23.05.2012 року зазначений договір дарування був визнаний недійсним. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2012 року залишено без змін. 27.06.2014 року [PERSON] подала заяву приватному нотаріусу [PERSON] Одеського нотаріального округу про вступ у спадщину після смерті бабусі. Була заведено спадкова справа (номер в спадковому реєстрі 56245126, реєстровий у нотаріуса 2/2014). Постановою від 13.02.2015 року приватний нотаріус [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності у порядку спадкування за заповітом на [ADDRESS]. Причина відсутність свідоцтва на право власності на квартиру. Свідоцтво про право власності на квартиру у [PERSON] вилучила приватний нотаріус Одеського нотаріального округу [PERSON] при здійсненні правочину за договором дарування квартири 16.06.2008 року [PERSON] Листом від 03.04.2015 року приватний нотаріус [PERSON] відмовила позивачці у видачі оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, так як діючою інструкцією повернення передбачено колишньому власнику квартири, тобто [PERSON] 29 вересня 2008 року [PERSON] та ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» був укладений іпотечний договір за № 014/34937/2/23853/1 за яким [ADDRESS] була передана банку у якості предмета іпотеки в забезпечення за кредитним договором за №\~014/34937/2/23853 від 29.09.2008 року. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] яким також накладено обтяження шляхом заборони відчуження спірної квартири. З 14.09.2017 року згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухомо майна іпотекодержатель є відповідач [PERSON] Ухвалою Приморського районного суду м. Одесі від 10.09.2013 року в цивільний справі за №\~2-3071/11 задоволено заяву [PERSON] щодо розяснення рішення суду та було розяснено, що рішення при визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру. Згідно зі ст. 5 закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухомо майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання. Відповідач [PERSON] на даний момент не може бути іпотекодавцем, як зазначено у іпотечному договору оскільки нерухомо майно передане ним в іпотеку не належить йому на праві власності. Отже і квартира [ADDRESS] у м, [PERSON] на іпотеки, на цей час, не може бути предметом іпотеки як зазначено у п. 1.2, іпотечного договору оскільки її власником є [PERSON] яка не є стороною кредитного договору та договору Іпотеки.? Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси встановлено недійсність права власності [PERSON] на майно яке було передано ним в іпотеку банку. Крім того обмеження накладене приватним нотаріусом на спірну квартиру також перешкоджає у реалізації права власності у повному обсязі. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивачка, із дотриманням вимог ст. ст. 1269 1270 ЦК України, в установлений законом строк, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. В даному випадку позивачка звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення спадщини. Однак, за відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Отже, в даному випадку відсутній інший, крім судового, порядок для відновлення порушеного права позивача. За змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» заявником щодо припинення обтяження нерухомого майна може бути орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав. В даному випадку позивач не є особою, в інтересах якої було встановлено обтяження. Наявність обтяження нерухомого майна позбавляє позивача можливості оформити свої спадкові права та зареєструвати своє право власності на належну йому частину квартири в органах реєстраційної служби. Отже, порушене право позивача підлягає відновленню. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Згідно ст.74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до п.5.1 глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики та/або за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України в редакції 1963 року зазначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд вважає, що оскільки підстави, якими було накладено заборону відчуження нерухомого майна відпали у звязку з тим, що [PERSON] на даний момент не може бути іпотекодавцем, як зазначено у іпотечному договору оскільки нерухомо майно передане ним в іпотеку не належить йому на праві власності, а тому необхідно зняти заборону відчуження вказаного нерухомого майна, задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, якими визначено умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, обєкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обовязки субєктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з п.5 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження, підлягають державній реєстрації. Обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до зазначеного Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. У статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено перелік державних реєстраторів, які уповноважені проводити реєстраційні дії. Зокрема, це: органи державної реєстрації відповідних територіальних управлінь юстиції, нотаріуси та державні виконавці при здійсненні реєстраційних дій щодо припинення обтяжень. Підставою для реєстрації припинення може бути документ, передбачений ст. 74 Закону України «Про нотаріат», відповідне рішення/ухвала/постанова суду, постанова про зняття арешту відповідної посадової особи правоохоронних/слідчих органів тощо. Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому позов підлягає до часткового задоволення Згідно з нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини другої ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, якою передбачені вимоги щодо допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12 та 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож виходячи з вищевикладеного суд приходить до думки щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем за зустрічною позовною заявою не надано доказів що могли б підтвердити вимоги або спростувати первісні позовні вимоги. На підставі викладеного, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.74 Закону України «Про нотаріат», п.5.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року,

Outcome: partial