Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу за кредитним договором, відсотків за користування коштами, пені за користування коштами, посилаючись на такі обставини. 15 травня 2009 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 500,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Так, починаючи з квітня 2014 року зобов'язання не виконувалось належним чином, виникла прострочена заборгованість. У звязку з тим, що позичальник належним чином свої обовязки не виконує, станом на 28 лютого 2017 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором № б/н від 15 травня 2009 року становить 46605.08 грн., з яких: - заборгованість за кредитом -3505,26 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 37014,75 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 3389.59 грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (фіксована частина) 500 грн., (процентна складова) - 2195,48 грн., відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг. На підставі цього позивач вимагає стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Представник позивача в судове засідання не зявився надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі, не заперечував про заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявилася, але надала до суду заяву, в якій просив застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог відносно неї, зазначивши, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом та просила проводити розгляд справи за її відсутності. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 197 ЦПК України, не здійснювалось. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступного. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Рішенням Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі за № 1-26/2011 встановлено, що дія пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-126цс13 від 20 листопада 2013 року. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07 лютого 2014 року «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пункт 31 постанови від 30 березня 2012 року викладено у такій редакції: «31. При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі сплину строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч, 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Проте, норми ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами. Так, укладений між банком та заявником кредитного договору по своїй суті є споживчим кредитом, оскільки: умовами договору передбачено овердрафт (короткостроковий кредит, що надається Банком у випадку перевищення суми операції залишку коштів на рахунку); позичальник є фізична особа; з договору не вбачається, що він укладався з метою використання отриманих коштів у підприємницькій, чи будь-якій іншій діяльності задля отримання прибутку. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 31 Постанови № 5 Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (надалі - Пленум ВСС України) суди мають враховувати положення пункту 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Так як у договорі передбачено, що його виконання здійснюється відповідними періодичними платежами, то початком перебігу строку позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Проте Позивачем нарахована неустойка з пропущенням строку позовної давності. Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України до пені застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про начебто «порушення» свого права банк не міг дізнатись в майбутньому, так як це фінансова установа, яка здійснює постійний моніторинг та облік своїх клієнтів. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, початком перебігу строку позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його, а саме - щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Якщо брати до уваги розрахунок заборгованості наданий позивачем до свого позову то з нього вбачається, що останній платіж відповідачем був зроблений у квітні 2014 році. В такому разі, суд повинен відмовити банку у повному обсязі. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності щодо вимог кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Отже, згідно з умовами кредитного договору та змістом зазначених правових норм, за вищезазначеним кредитним договором, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Щодо вимог про стягнення пені, то за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення, обчислюється по кожному дню. Виходячи з встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що розрахунок пені повинен проводитись за кожен день прострочення в валюті гривня з врахуванням щоденного курсу НБУ. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. На час звернення з вимогами про стягнення пені спливло чотири роки від часу виникнення права на стягнення пені. За нормою ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Така заява від відповідача надійшла. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. 15 травня 2009 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 500,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взятих на себе за кредитним договором № б/н від 15 травня 2009 року зобов'язань [PERSON] не виконувала, а тому виникла прострочена заборгованість. У звязку з чим, станом на 28 лютого 2017 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором № б/н становить 46605.08 грн., з яких: - заборгованість за кредитом -3505,26 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 37014,75 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 3389.59 грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (фіксована частина) 500 грн., (процентна складова) - 2195,48 грн., відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як зазначила сама відповідачка в письмовій заяві, останній платіж нею було внесено в 2014 році в квітні місяці, на протязі трьох останніх років їй не було повідомлень про заборгованість, ні на домашню адресу за її місцем проживання, де вона фактично проживає. Договором було визначено кінцеву дату виконання кредитного договору травень 2013 року, що є терміном дії картки, з того ж часу банк знав про порушення з боку позичальника та мав право звернутись за захистом своїх прав. Оскільки умовами кредитного договору (пункт 7.1) установлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За таких обставин, суд має врахувати позицію відповідача, вважаючи обґрунтованою, а саме, що позивач пропустив строк звернення до суду, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: dismissed