Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача боргу за договором позики, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 08 лютого 2013 року відповідач взяв у нього в борг кошти в сумі 116000 гривень, позику підтвердив розпискою. Строк повернення позики закінчився 30 червня 2016 року. До даного часу борг відповідачем не повернуто, просив стягнути з нього в судовому порядку кошти в сумі 286418 гривень 59 копійок, з яких 116000 гривень - сума позики, 57017 гривень 71 копійка - проценти за користування коштами, 10459 гривень 07 копійок - три проценти річних, 102941 гривня 81 копійка - інфляційні нарахування на суму боргу. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснень чому розписка, надана позивачем, містить різні рукописні тексти та які обставини підтверджує надана представником відповідача розписка від 30 квітня 2015 року надати не зміг. Заперечуючи проти позову, відповідач пояснив, що коштів у борг у позивача не брав, підставою написання розписки були інші правовідносини, які мали місце між ним та позивачем. Між ними були різні фінансові зобов'язання, в тому числі щодо внесення коштів на придбання житла. Розписку написав у 2012 році, дата у ній виправлена. Розписка містить дописаний текст, зобов'язань з повернення коштів до 30 червня 2013 року не брав. Розраховувася з позивачем за угодою фінансування будівництва з метою отримання квартири. Розрахунки проводились неодноразово, остаточний розрахунок проведено за розпискою від 30 квітня 2015 року. Представник відповідача вважає заявлені вимоги недоведеними. Розписка, написана відповідачем, містить виправлення та дописки, в оригіналі до матеріалів справи не додана. Зміст розписки не містить посилань на факт отримання коштів у позивача. Між сторонами мали місце інші зобов'язання фінансового характеру. Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши надані письмові документи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16. В судовому засіданні встановлено, що 18 лютого 2012 року відповідач написав та передав позивачу розписку, у змісті якої йдеться про грошові кошти в сумі 116000 гривень, що еквівалентно 14500 дол. США. Розписка складена друкованим та рукописним текстом. Друкований текст містить посилання на зобов'язання сплатити кошти за продаж (не зазначеного якого майна), яке розташовано за адресою (адреса не вказана), та посилання на факт отримання суми в поновму розмірі, відсутність матеріальних та інших претензій до позивача. Рукописний текст розписки містить дані про прізвища, імена та по батькові сторін, їх паспортні дані, дату складання та свідків. Частина рукописного тексту дописана іншим почерком «до 30 червня 2013 року зобов'язуюсь повернути кожного місяця по 10000 гривень», містить виправлення у даті її написання : «08.02.2012» виправлено на «08.02.2013». Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання за договором позики. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З огляду на положення статей 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, та доводи сторін, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог. Додана на підтвердження укладення договору позики та його умов розписка відповідача не може бути розцінена судом як письмовий документ, який засвідчує, що відповідач, який написав частину тексту розписки, отримав гроші і бере на себе певні зобов'язання щодо них. Розписка беззаперечно не посвідчує факту передання відповідачу позивачем визначеної грошової суми, факту отримання ним певної грошової суми в борг, дати її отримання та зобов'язань щодо строку повернення позики. Вона не може свідчити про виникнення боргових зобов'язань саме за договором позики та бути підставою для позову. Підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов'язання за договором позики є наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони. До матеріалів справи позивачем додана копія розписки, а не її оригінал. В судовому засіданні відповідач надав розписку від 30 квітня 2015 року, за змістом якої він повернув, а позивач отримав борг в розмірі 15000 дол. США, взяті у 2013 році. Розписка містить підпис позивача про отримання коштів. Представник позивача не володів інформацією щодо вказаного документа та правовідносин, які мали місце між сторонами. Ухвалою суду від 16 листопада 2016 року для надання особистих пояснень з приводу заявленого позову явку позивача та відповідача в судове засідання визнано обов'язковою. В судове засідання позивач для надання особистих пояснень повторно не з'явився. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову. Позивач не довів, що відповідач отримував від нього грошові кошти як позику за умови їх повернення, коли настав строк виконання цих грошових зобов'язань, чи виникло в позивача право вимоги та коли саме, не надав суду оригінал розписки, на підставі якої заявив позовні вимоги. Правові наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання, що встановлені ст.ст. 625, 1048 ЦК України, настають у разі невиконання зобов'язання з повернення предмета позики. Оскільки судом не встановлено факту порушення цивільного права позивача за договором позики, підстави для застосування правових наслідків, що настають у разі невиконання зобов'язання з повернення предмета позики, відсутні. Загальне правило розподілу витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного ст.ст. 207, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed