Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними 22.08.2008, посилаючись на те, що спільне життя між сторонами не склалося через агресивну поведінку й постійні приниження відповідача на адресу позивача, відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з утримання, виховання дітей і ведення спільного господарства. Втрату почуття любові та поваги один до одного. Фактичні шлюбні відносини припинені понад два місяця тому. Втрачені фізичні та духовні зв`язки між сторонами. Шлюб носить лише формальний характер. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які у випадку розірвання шлюбу між сторонами залишиться проживати дочка з відповідачем, а син залишиться проживати з позивачем. Спорів між подружжям про поділ майна та про визначення місця проживання дітей на даний час не існує. Сторони у судове засідання не з`явились. В тексті позовної заяви міститься клопотання позивача, в якому вона просить справу розглядати за її відсутності, позов підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій одночасно зазначив, що позов визнає повністю, проти розірвання шлюбу не заперечує. На підставі статей 211, 223 Цивільного процесуального\~кодексу\~України (надалі по тексту ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності учасників справи та здійснити судовий розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 4 ст.206\~ЦПК\~України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №2\~від 12.06.2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у\~суді\~першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Позивач також просить залишити їй після розірвання шлюбу її шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст.113\~Сімейного\~кодексу\~України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Outcome: approved