Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 28 липня 2006 року на загальну суму 41\~616, 89 гривень, та судові витрати по справі в сумі 1378 , 00 гривень. При розгляді справи представник позивача відповідно до заяви просив суд розглядати справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення. Відповідно до письмових заперечень, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.07.2006 року між відповідачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») був укладений кредитний договір № б/н , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 800 гривень , зі сплатою за користування ним відсотків 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення який дорівнює строку дії картки. Як вказав в позовній заяві позивач, у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору № б/н від 28.07.2006 року заборгованість за ним станом на 30 вересня 2016 року склала 41\~616, 89 гривень, в тому числі 4587,81 гривень заборгованість за кредитом, 31576, 53 - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2994,60 гривень заборгованість за пенею та комісією, штрафи 500,00 гривень (фіксована частина), 1957,95 гривень.(процентна складова). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Заперечуючи обставини позову відповідач просив застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності та відмовити в позові у звязку з закінченням строку позовної давності. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності повязується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі №6-31 цс15, які згідно зі ст. 360 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. У Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116цс13 вказано, що у випадку, коли умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 28.07.2006 року, строк дії договору дорівнює строку дії картки, водночас позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що банківська картка в період, який міг би бути зарахований до позовної давності є дійсною та нею користується відповідач, з даним позовом позивач звернувся до суду в листопаді 2017 року, через більше ніж через три роки, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого кредитним договором. З урахуванням положень ст. 257 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності до вимог слід застосувати позовну давність. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed