Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського раойнного суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 21.11.2010 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у позику 60000 грн., поручителем за даним договором виступила дружина відповідача [PERSON], і позичальник зобов»язався повернути борг до 01.12.2011 року включно, в підтвердження чого написав власноручно розписку. Проте до вказаної дати відповідачі за договором позики отримані кошти не повернули. Позивач просив стягти солідарно з відповідачі борг за договором позики, сума якого на день підписання позову (04.12.2013 року) складала 63600 грн., а саме: сума основного боргу -60000 грн.; сума 3 % річних - 3600 грн., та судові витрати в розмірі - 650 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив його задовольнити в повному обсязі, ндавши пояснення аналогічно викладеному в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила вказавши на те, що позивачем пропущено строк в шість місців при зверення до суду з моменту прострочення зобов»язання , як до поручителя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підставі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 21.11.2010 року [PERSON] взяв у борг 60000 грн. у позивача [PERSON] терміном на 1 (один) рік та зобов»язався повернути вказану суму в умовлений термін. (а.с.5). Згідно розписки від 21.11.2010р. в рахунок забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], зобов»язалась перед позикодавцем [PERSON] якщо в разі порушення [PERSON] зобов»язань по поверенню отриманих коштів, вона зобов»язується продати автомийку, яка належить їй на праві власності та повернути всю суму боргу (а.с.5). Суд вважає, що між позивачем [PERSON] і відповідачами: [PERSON], [PERSON] відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Як встановлено, позивач виконав умови договору позики надавши 21.11.2010р. відповідачу позику в розмірі 60000 грн. строком на 1 рік, а відповідачі порушили умови договору позики невиконавши зобов»язання у встановлений строк. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Отже встановлено, що 3 % річних від простроченої суми боргу складає: 60000,00 грн. (сума позики) х (01.12.2011р. по 01.12.2013р. складає 730 (днівпрострочення) х 3 : 365 : 100 = 3600(три тисячі шістсот )грн. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Таким чином за період з 01.12.2011р. по 01.12.2013 р. розмір процентів за користування сумою позики становить - 3600 грн. Враховуючи правовий висновок , від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд, всебічно, повно та об»єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає від відповідача [PERSON] повернення суми позики, суму 3-х відсотків річних, посилаючись на договір позики, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення боргу з відповідача [PERSON]. Відповідно до вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України, встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали, суд вважає за можливе в частині заявлених вимог позивача до [PERSON] - відмовити, оскільки позивачем пропущено строк у шість місяців з моменту виникнення у нього права на стягнення боргу з поручителя [PERSON] за довогором позики, що рахувався з 01.12.2011р. по 01.06.2012р., і на момент зверення до суду з позовом 04.12.2013р. - його пропущено. Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення зобов'язаний вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial