Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у зустрічах з дітьми та встановлення порядку у вихованні дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 05.12.2019 року розірвано. В період спільного життя з відповідачем однією сім`єю народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно рішення суду дітей було залишено проживати з відповідачем, а з позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Вказує, що ним запропоновано відповідачу укласти Договір «Про проживання, виховання дітей та сплату аліментів на дітей», у якому прописати участь кожного із батьків у вихованні малолітніх дітей, однак відповідач відмовилась від укладання вказаного одговору та почала зі своєї сторони створювати штучні перешкоди у його зустрічах з дітьми. Тому він звернувся до суду із даним позовом та просить його позовні вимоги задовольнити. Від відповідача судом отримано відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Вказує, що дані позовні вимоги є надумані та такі що не відповідають дійсності оскільки вона жодним чином не чинить перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні їх спільних неповнолітніх дітей, оскільки позивач постійно проживає за межами України і в період його короткотривалого перебування на території України має можливість в будь якій зручний час спілкуватися із дітьми, брати участь і їх вихованні та утриманні, а вона у свою чергу створює всі умови для цього, оскільки розуміє що дітям потрібне спілкування з двома батьками. Крім того вказує, що участь батька у спілкуванні та вихованні дітей є не тільки його правом, а й обов`язком.\~ Щодо твердження позивача стосовно його пропозиції укласти договір щодо його участі у вихованні дітей вказує, що таке твердження не відповідає дійсності, так як позивач звертався до неї з пропозицією виключно щодо зміни розміру аліментів на утримання дітей в сторону погіршення їх матеріального становища. Також представник відповідача подав суду клопотання у якому просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені нею судові витрати у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив суд їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. Також на запитання представника позивача щодо наведення ним конкретних обставин при яких відповідач чинила перешкоди позивачу у зустрічах з дітьми вказав, що такий випадок відбувся у перших числах липня 2021 року, однак навести конкретно за яких обставин таке відбувалось, не зміг. Також представник позивача у судовому засіданні значну увагу приділив саме розміру судових витрат пов`язаних з розглядом даної справи та який просить стягнути з позивача на користь відповідача її представник, вважає такий розмір понесених судових витрат не обґрунтованим та заперечив щодо вказаного розміру, оскільки вважає дану справу не значної складності, просив у задоволенні даної вимоги сторони відповідача відмовити, а позовні вимоги у даній справі задовольнити у повному обсязі.\~ Відповідач у судовому засіданні заперечила щодо задоволення даного позову, вказала що жодним чином не чинить перешкод у зустрічах батька з дітьми, оскільки вважає що приймати участь у вихованні дітей це не є його правом, а обов`язком. Однак позивач самостійно не проявляє такого бажання, оскільки за час перебування його за межами України, а це 11 місяців щороку не телефонує дітям, не цікавиться їх життям та розвитком дітей. Вказує, що [INFO] у неї народилася дитина, яка [INFO] померла, а тому у липні місяці 2020 року вона не могла створювати перешкод позивачу, оскільки займалась похованням померлої дитини та жодного разу не бачила позивача. Тому вважає даний позов не обґрунтований та безпідставний та просить у задоволенні такого відмовити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Вказав, що позивач на території України перебуває не більше 30 днів на рік, оскільки його постійне місце проживання та місце роботи знаходиться за межами України, а тому відповідач по справі у силу цих обставин не може чинити перешкоди позивачу у зустрічах з дітьми у звязку з його відсутністю на території України. Вважає, що причини даного позову є зовсім не діти, а на меті у позивача є задоволення своїх особистий потреб, які стороні відповідача на даний час не відомі. Вказує, що відповідач належним чином піклується та дбає про дітей, а також намагається залучити до виховання дітей позивача, однак це не вдається зробити у звязку з його відсунтістю на території України. Також представник відповідача вказав, що ним долучено до матеріалів справи відповіді на його адвокатські запити, з яких вбачається, що позивач жодного разу не звертався, а ні у органи національної поліції, а ні у службу у справах дітей з приводу створення йому перешкод відповідачем у спілкуванні та зустрічах з дітьми. Вказує, що предметом доказування у даній справі євстановлення факту створення перешкод відповідачем позивачу у спілкуванні та зустрічах з дітьми, однак позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження на які той посилається у своїй позовній заяві. Також просить звернути увагу суду на те, що під час розгляду питання про встановлення позивачу порядку у спілкуванні з дітьми на засідання місцевого органу самоврядування був присутній саме представник позивача, а не сам позивач, що не може свідчити про те, що він намагається всіма способами брати участь у вихованні своїх дітей, оскільки при вирішенні даного питання він навіть не був присутній на його розгляді, що і не заперечується представником позивача. Таким чином просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважає, що право батька на спілкування і виховання дітей є непорушним, вказала що їй не відомі обставини чинення перешкод позивачу у зустрічах з дітьми, а також вказала що позивач з даного приводу у службу у справах дітей не звертався. Вказала, що сім`я [PERSON] на обліку в службі в справах дітей Івано-Франківської міської ради, як малозабезпечена, неблагонадійна, не перебуває. Заслухавши сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 05.12.2019 року розірвано (а.с.11-13). В період спільного проживання у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.4-8), які проживають разом із своєю матір`ю [PERSON] . Згідно з фотографій долучених відповідачем до матеріалів справи вбачається, що позивач проводить час із своїми неповнолітніми дітьми (а.с.64). Відповідно з доданого до матеріалів справи диску видно, що сторони у справі 11.08.2020 року з 09 год. 00 хв. по 10 год. 30 хв. разом із дітьми перебувають у торговому центрі «Епіцентр К» (а.с.73). Згідно з відповідей на адвокатські запити Служби у справах дітей Івано-Франківської міської ради та ГУНП в Івано-Франківській області з приводу наявності звернень [PERSON] щодо вчинення [PERSON] перешкод у спілкуванні з дітьми вбачається, що такі звернення [PERSON] відсутні (а.с.140). Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради встановлено порядок участі батька [PERSON] у вихованні дочки\~ [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] , а саме: перша та третя середа місяця з 15.00 год. до 18.00 год., друга та четверта п`ятниця місяця з 15.00 год. 19 год., канікули за взаємною згодою батьків, день народження дітей - за бажанням дітей, не пізніше тижневого терміну після повернення батька в Україну (а.с.109-112). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 1 ст.150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях, повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки - це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Правило ч. 2 ст. 157 СК України додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Згідно вимог статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Згідно ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Положеннями ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами, відповідно до ст.76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст.77 ЦПК України) та допустимими (ст.78 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів\~ міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення\~ для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази\~ подаються сторонами та іншими особами,\~ які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд переконаний, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України, § 76, заява № 2091/13 (M. S. v Ukraine) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У судовому засіданні позивачем не доведено жодних обставин, які б свідчили про те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні та побаченні його з дітьми. Також представник позивача не заперечив щодо доводів представника відповідача стосовно перебування [PERSON] протягом тривалого часу за межами території України. Крім того, в судовому засіданні представник позивача не зазначив жодного дня за останні місяці ( з дня відкриття провадження в справі 06.08.2020 до дня постановлення судом судового рішення), щоб відповідач чинив перешкоди позивачу у спілкуванні та побаченні з дітьми, коли він мав такий намір. Разом з тим позивач не вчинив жодних дій які б свідчили про його реальне бажання бачитись з дітьми, та не надав суду жодного доказу, що йому чинились якість реальні перешкоди в спілкуванні з дітьми. Позивач жодного разу не звертався до органів по захисту прав дітей з скаргами на поведінку відповідачки, чи на те що відповідачка переховує від нього дітей. При наданні оцінки висновку виконавчого комітеру щодо встановленого порядоку участі батька у спілкуванні із своїми неповнолітніми дітьми, суд враховує наявне у ньому застереження, а саме його виконання не пізніше тижневого терміну після повернення батька в Україну, однак у суду відсутні належні та допустимі докази щодо повернення позивача в Україну. Натомість судом встановлено, що під час перебувааня позивача на території України діти безперешкодно проводили з ним час. На думку суду перебування позивача поза межами території Украни протягом 11 місців на рік свідчить не про створення відповідачем перешкод у спілкуванні з дітьми, а навпаки вказує, що на його самоусунення від виконання ним батьківських обовязків. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що діти дуже рідко бачаться зі своїм батьком саме у зв`язку із його перебуванням за межами України, а не у звязку із створенням перешкод відповідачем позивачу, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви про усунення перешкод у зустрічах з дітьми та встановлення порядку у вихованні дітей слід відмовити у звязку з її не обгрунтованістю та безпідставниістю. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача понесених ним судових витрат у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень, суд зазначає наступне. Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно заявленого клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача понесених нею судових витрат суд приходить до наступних висновків. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 цього Кодексу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що: Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У ч. 8 ст. 141 цього Кодексу визначено, що: розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»: 1. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 2. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 3. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом ретельно досліджено текст договору про надання професійної правничої допомоги, який укладено 17 серпня 2020 року між відповідачем [PERSON] та адвокатом Микитюком Романом Васильовичем (а.с.82), ордер на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Микитюком Романом Васильовичем (а.с.68), акт виконаних робіт про те, що з 17 серпня 2020 року по 07 червня 2021 року адвокат Микитюк Роман Васильович надав юридичні послуги [PERSON] згідно договору укладеного між ними від 17 серпня 2020 року на суму 10 000 (десять тисяч) гривень, та які [PERSON] оплачені адвокату [PERSON] у повному обсязі.\~ Сторони договору обумовили та дійшли спільної згоди щодо визначення розрахунку гонорару адвоката, у тому числі деталізували кожний вид послуги. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання представника відповідача та відшкодування судових витрат понесених [PERSON] на її користь з [PERSON] у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Суд визначаючи такий розмір коштів застосовував критерій розумної необхідності врахував, що вимоги заявлені позивачем залишені судом без задоволення, та те, що складність справи стороною позивача була оцінена в 12 000 (дванадцять тисяч) гривень. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для задоволення вимог представника відповідача, а сума у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень витрат за надання правової допомоги відповідачу адвокатом Микитюком Р.В. є співмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг. Даючи юридичну оцінку поясненням, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за їх недоведеністю, необґрунтованістю та безпідставністю, а понесені відповідачем [PERSON] судових витрат по справі у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень стягнути на її користь з позивача [PERSON] . На підставі наведеного та

Outcome: approved