Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 15 січня 2016 року він дізнався, що без його відома, між відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення з [PERSON]. Відповідно до умов договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 01 січня 2015 року між [PERSON], як орендодавцем, та [PERSON], як орендарем, Орендодавець зобов'язується передати Орендареві, а Орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування частину належному йому нежитлового приміщення, а саме: приміщення 7 - зварювальня (площею 145,8 кв.м.) та приміщення 8 - інструментальна (площею 68,4 кв.м.), загальною площею 209,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що дії [PERSON] є незаконні, оскільки вони, на підставі договору купівлі-продажу частини цілісного майнового комплексу від 15 червня 2012 року являються власниками, в рівних частинах кожному, нерухомого майна. Позивач просить визнати договір оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2015 року недійсним, а також всі судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, зазначивши, що не надавав згоди відповідачу на укладення спірного договору. Відповідач та його представник в судові засідання не з'являлися, про місце, день та час розгляду справи повідомлені вчасно. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.1 та ст.3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених фізичними особами позовних вимог. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та фізичною особо-підприємцем [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого (п.1.1 даного договору) Орендодавець зобов'язується передати Орендареві, а Орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування частину належному йому нежитлового приміщення, а саме: приміщення 7 - зварювальня (площею 145,8 кв.м.) та приміщення 8 - інструментальна (площею 68,4 кв.м.), а загальною площею 209,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Розмір орендної плати за один місяць оренди визначається в сумі 500 грн. (п'ятсот гривень) в цілому за весь об'єкт оренди. Причиною спору між сторонами на думку позивача став спір з приводу недійсності договору, оскільки відповідач знаючи про те, що нежитлові приміщення належать їй та позивачу на праві спільної часткової власності в рівних долях, укладає договір оренди одноособово. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини цілісного майнового комплексу, посвідченого 15 червня 2012 року, Мисан В.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстром №145 та зареєстрованого 21 червня 2012 року в Комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області за №34578214, [PERSON] та [PERSON] прийняли від ТОВ «Укренерготеплоізоляція» в особі Безуглова Ігоря Володимировича у власність в рівних частках нерухоме майно - частину профілакторію (на плані позначеного літ. «Г»), загальною площею 1144,7 кв.м., яка складається з прим. 5 - столярний цех (площею 68,4 кв.м.), прим.6 - бокс (площею 66,6 кв.м), прим.7 - зварювальня (площею 145,8 кв.м.), прим.8 - інструментальна (площею 63,8 кв.м.), що складає 7/100 частин цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Нормами чинного законодавства України, що регулює правовий режим власності, зокрема ч.2 ст.369 Цивільного кодексу України встановлено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. При цьому, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Однак, позивач [PERSON] не надавав згоди на укладення договору оренди з [PERSON]. Доказів наявності такої згоди відповідачем надано до матеріалів справи не було. Тому, суд приходить до висновку, що відповідач незаконно передав в оренду частину належну їй та позивачу нежитлового приміщення, а саме: приміщення 7 - зварювальня (площею 145,8 кв.м.) та приміщення 8 - інструментальна (площею 68,4 кв.м.), загальною площею 209,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В свою чергу, відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи зазначене, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 01 січня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та фізичною особо-підприємцем [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved