Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що 05 квітня 2013 року з метою придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 892 та оприскувача ОП-2000 він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» договір фінансового лізингу № 008076 та договір фінансового лізингу № 008348. Трактор і обприскувач мав намір придбати для обробітку власної земельної ділянки. За умовами договору фінансового лізингу № 008076 лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу трактор МТЗ 892 та передати його у користування йому як лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. За умовами договору фінансового лізингу № 008348 відповідач зобов'язався придбати оприскувача ОП-2000 та передати його йому у користування на строк та на умовах, передбачених договором. Предмети договору передаються в користування протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договорів. 05 квітня 2013 року він сплатив відповідачу згідно договору № 008076 18208,60 грн. та згідно договору № 008348 6689,90 грн. як комісію за організацію договору. Надання послуг при придбанні товару за оспорюваними договорами фінансового лізингу, які укладено на умовах програми «АвтоФінанс», та умовами яких передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Договір фінансового лізингу № 008076, який укладено ним та відповідачем по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не має ліцензії для надання будь-яких фінансових послуг із залученням фінансових активів від фізичних осіб, договір лізингу № 008076 нотаріально не посвідчений, а тому діяльність, якою займається відповідач, вважає нечесною та такою, що заборонена Законом України «Про захист прав споживачів», укладені договори нікчемними. Просив застосувати наслідки нікчемності правочинів - договору фінансового лізингу № 008076 і договору фінансового лізингу № 008348 від 05 квітня 2013 року та стягнути з відповідача сплачені за нікчемними правочинами кошти в сумі 24898,50 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги, в їх обґрунтування послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Не заперечуючи фактів укладання договорів фінансового лізингу № 008076 та № 008348, вказала, що позивач отримав повну та достовірну інформацію про положення договору, що підтвердив власним підписом. З ним було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, при укладанні договору було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину. Оскільки позивачем не було виконано умов договорів, зокрема не було сплачено передбачений договором авансовий внесок у розмірі 50 % від вартості товару, у відповідача відсутня можливість передати обраний ним товар у володіння та користування позивачу. Відповідач здійснює господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу, а не послуг з адміністрування купівель в групах. Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Згідно вказаного Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу та довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» отримало Довідку ФЛ № 1217 від 11.09.2012 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про взяття на облік як фінансової установи з правом надавати послуги з фінансового лізингу, а тому посилання позивача на незаконність діяльності відповідача вважає безпідставними. Такими, що не підтверджені доказами, вважає твердження позивача про проведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу, позивачем не надано. Укладені договори фінансового лізингу відповідають вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. Посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України вважає безпідставними, оскільки фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальним законом, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених законом. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. ТОВ «Лізингова компанія АвтоФінанс» не здійснює прямого та опосередкованого залучення фінансових активів від фізичних осіб, лізингоодержувач сплачує аванс за транспортний засіб, а саме суму, яка відшкодовує частину вартості обраного ним предмета лізингу. Таким чином, лізингоодержувач сплачує кошти, які відшкодовують частину вартості предмету лізингу, що прямо передбачено ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не заперечує проти права позивача на повернення належних йому коштів згідно умов договору. Для цього позивачу потрібно надати належні банківські реквізити власного рахунку, відкритого в будь-якій банківській установі, після чого буде здійснено відповідне повернення. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». В судовому засіданні встановлено, що 05 квітня 2013 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 008076 та договір фінансового лізингу № 008348. Договори укладені з метою придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 892 вартістю 181000, 00 грн. та обприскувача ОП-2000 вартістю 66 500,00 грн. Предмет лізингу зазначений у п. 1.1 договорів та специфікації, що є додатком до договорів. Відповідно до п. 1.3 договору фінансового лізингу № 008076 лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу трактор МТЗ 892 та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 1.3 договору фінансового лізингу № 008348, відповідач зобов'язався придбати обприскувача ОП-2000 та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктами 1.7, 1.8 договорів передбачено, що предмети договору передаються в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договорів. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 05 квітня 2013 року позивач на виконання договору фінансового лізингу № 008076 сплатив відповідачу кошти в сумі 18208,60 грн. та на виконання договору № 008348 - кошти в сумі 6689,90 грн. як комісію за організацію договору. Після вказаних проплат позивач припинив виконувати умови укладених договорів, обраний товар у володіння та користування позивачу переданий не був. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За положеннями ч. 2 ст. 19 такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка надає фінансову послугу, має бути внесена до державного реєстру фінансових установ. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), розпорядженням від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. До матеріалів справи відповідачем додано відповідь Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 09.08.2013 року за № 5831/16-8, з якої вбачається, що здійснення діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. За положеннями Статуту ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», затвердженого загальними зборами учасників товариства, протокол № 3 від 29 серпня 2013 року, предметом діяльності товариства є, в тому числі, фінансовий лізинг. Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» отримало Довідку ФЛ № 1217 від 11.09.2012 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, за якою ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» взято на облік як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Виходячи з викладеного, здійснення відповідачем діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Придбання товарів у групах за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог є легітимною підприємницькою діяльністю. Укладені сторонами правочини передбачають одержання споживачем необхідного йому товару, визначають умови, за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), а тому такі правочини не містять ознак пірамідальної схеми. За таких обставин, посилання позивача на нікчемність укладених правочинів через їх невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими. Безпідставними суд вважає твердження позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: «Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі». Частина 2 ст. 799 ЦК України регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 202, 203, 215, 692, 697, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 1, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed