Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначаючи в обгрутування своїх позовних вимог наступне. Він є власником квартири [ADDRESS] та відповідно до укладеного 29.11.2011 року договору про споживання електричної енергії по особистому рахунку № [NUMBER] є споживачем електричної енергії. За вказаним особистим рахунком з 21.10.2004 року зареєстрована пільга по сплаті електричної енергії у розмірі 50% у відповідності до ЗУ «Про міліцію» та на підставі довідки про надання пільг від 27.02.2002 року. Проте, відповідно до повідомлення відповідача з 01.06.2011 року йому, позивачу, був проведений перерахунок пільгового споживання електроенергії у рамках 75кВт/ч на місяць. Йому була нарахована заборгованість, яка станом на 02.11.2013 року становить 728,94 гривні. Вважає вимоги позивача по сплаті заборгованості необґрунтованими та такими, що порушують його права як споживача з наступних підстав. Відповідно до положень 22 ЗУ «Про міліцію» працівникам міліції та членам їх сімей надається 50 % знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг та палива. За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим законом. Згідно з п. 68 розділу 2 ЗУ «Про держаний бюджет України на 2008 рік» вищевказане положення ст. 22 ЗУ «Про міліцію» доповнено словами «в межах норм, встановлених законодавством». Однак рішенням КСУ від 22.05.2008 року вказані положення п. 68 розділу 2 ЗУ «Про державний бюджет України на 2008 рік» визнані неконституційними і втрачають силу з моменту ухвалення вказаного рішення. Отже, з 2010 року (за умовами позовної заяви) діє норма ст.22 ЗУ «Про міліцію», яка передбачає надання 50 % знижки по оплаті комунальних послуг без обмеження норм споживання. Відповідно до вимог п. 31 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ № 1357 від 26.07.1999 року (далі Правила) він, позивач, своєчасно 21.04.2004 року подав заяву енергопостачальнику про своє право на пільгу та саме з цього періоду за ним закріплена пільга у розмірі 50% по сплаті електроенергії. Однак, незважаючи на всі наведені вище доводи на його запит стосовно надання йому пільг, відповідач 11.10.2012 року надіслав на його адресу відповідь про неможливість надання пільг та необхідність слати заборгованості. Просив винести рішення, яким визнати його право на пільги відповідно до ЗУ «Про міліцію» без обмеження норм споживання; визнати незаконним та необґрунтованим нарахування та вимогу щодо сплати заборгованості у розмірі 728,94 гривні, яка утворилася станом на 02.11.2013 року. В судове засідання представник позивача адвокат [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначаючи, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. В судове засідання представник позивача [PERSON] надіслала письмові заперечення проти позову [PERSON], в яких посилаючись на постанову Верховного Суду України від 15.01.2014 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», якою врегульовані спірні правовідносини, а також з урахуванням того, що здійсненні енергопостачальником математичний розрахунок заборгованості відповідачем не оспорюється, просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Суд, з'ясувавши міркування представника позивача щодо заявлених позовних вимог, викладені у письмових запереченнях, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є споживачем електричної енергії, є ветераном органів ОВС та відповідно до ст. 22 ЗУ «Про міліцію» має право на пільги щодо оплати житлово - комунальних послуг, вказані обставина не оспорюється відповідачем. Відповідачем був зроблений перерахунок позивачу пільгового споживання електроенергії рамках 75кВт/г на місяць та станом на 24.10.2013 року заборгованість позивача за спожиту електроенергію перед відповідачем становить 691,30 гривень, що підтверджено розрахунком заборгованості на а.с.62. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України у своїй постанові від 15.01.2014 року з перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2013 року (справа 6-153 цс13) висловив наступну правову позицію: «Вирішуючи на підставі ч. 4 ст. 22 Закону України «Про міліцію» спори щодо реалізації прав працівників міліції на пільгове споживання електричної енергії суди повинні одночасно застосовувати норми Закону України від 05 жовтня 2000 року № 2017ІІІ «Про державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти», Законів України про Державні бюджети на відповідний рік, положення ст. 102 Бюджетного Кодексу України, постанов Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенції з державного бюджету» та від 1 серпня 1996 року № 879 «Про встановлення норм користування житлово - комунальними послугами громадянами», які мають пільги щодо їх оплати», які визначають фінансові можливості держави на реалізацію цих пільг й передбачають надання пільг з урахуванням видатків держави на ці потреби та у межах встановлених норм споживання певних послуг. Відповідно до ст. 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключено законом України Державний бюджет України визначаються будь - які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп 2007 року у справі про соціальні гарантії). Як вбачається, щорічними Законами України про Державний даний бюджет України на 2009, 2010, 2011 роки передбачалося, зокрема, забезпечення пільг на оплату електричної енергії працівникам міліції та ветеранам органів внутрішніх справ за рахунок субвенції (міжбюджетні трансфери для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції) з державного бюджету місцевим бюджетам; перерахування субвенції з державного бюджету здійснюється в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України за рахунок відповідних бюджетних надходжень до бюджету. Законами України про Державний бюджет України на 2012 - 2013 роки передбачено, що норми й положення статті 22 Закону України «Про міліцію» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік. Отже, Верховна Рада України, ухваливши ці закони та визначивши Кабінет Міністрів України державним органом, який повинен забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявних фінансових можливостей бюджету, що за висновком Конституційного Суду України, викладеному в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, узгоджується з функціями Уряду, визначеними у статті 116 Конституції України. Згідно положень ч.4 ст.22 Закону України «Про міліцію» працівникам міліції та членам їх сімей надається 50% знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. Зазначена стаття Закону також встановлює, що за працівниками міліції, звільненими зі служби за хворобою та вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом. Пунктом 68 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в ч.4 ст.22 Закону України «Про міліцію» були внесені зміни, доповнено «в межах норм, встановлених законодавством». Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня зазначені зміни визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними У зв'язку з цим на теперішній час, в тому числі і на спірний період, діючою є норма ч.4 ст.22 Закону України «Про міліцію» в первинній редакції Закону від 20 грудня 1990 року. Однак положення ч.4 ст.22 Закону України «Про міліцію мають застосовуватися у сукупності з нормами інших законів. Так, згідно ст.9 Закону України від 05 жовтня 2000 року «Про соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги встановлюються державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування. До їх числа належать, зокрема, нормативи користування житлово-комунальними послугами щодо яких держава надає пільги та встановлює субсидії малозабезпеченим громадянам. Враховуючи, що Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прийнятий пізніше у часі стосовно Закону України «Про міліцію», тому певна суперечність в положеннях цих законів повинна бути розв'язана за рахунок застосування загальнодержавних прийомів тлумачення законодавчих норм, а саме: надання переваги нормі, яку прийнято пізніше. Постановою Кабінету Міністрів України №879 від 01 серпня 1996 року «Про встановлення норм користування житлово - комунальними послугами громадянами», які мають пільги щодо їх оплати» передбачено, що норми споживання електричної енергії на номінально - побутові потреби становлять у сільських і міських населених пунктах (крім будинків, які обладнано електричними плитами і електроопалювальними установками) у розмірі 75 кВт/год на сім'ю з однієї - двох осіб на місяць, у тому числі, якщо обидва члени сім'ї мають право на знижку і додатково 15 кВт/год на кожного іншого члена сім'ї, а також осіб, які не належать до членів сім'ї пільговика, але зареєстровані і проживають у зазначеному житловому приміщенні (будинку), і мають право на знижку оплати, але не біль як 150 кВт/год на місяць. Зазначена постанова не передбачає виключень щодо категорій пільговиків. Фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією вказаних положень, здійснюється за рахунок коштів Державного і місцевого бюджетів. Видатки місцевих бюджетів фінансуються за рахунок субвенцій з Державного бюджету. Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету - затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04 березня 2002 року(зі змінами та доповненнями). Відповідно до вказаного порядку управління праці та соціального захисту населення, як головні розпорядники коштів місцевих бюджетів, ведуть облік осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою і здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі отриманих від них щомісячних звітів щодо послуг, наданих пільговим категоріям громадян. Міністерство фінансів України відповідно до Закону України «Про державний бюджет України» на відповідний рік визначається головним розпорядником коштів державного бюджету, спрямованих на надання пільг громадянам. Джерелом фінансування наданих пільг є виключно субвенція з державного бюджету. Отже, системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що діючим законодавством передбачено надання пільг лише в певних об'ємах і дії відповідача при наданні позивачу [PERSON] соціальної пільги зі споживання електричної енергії у розмірі 75 кВт/ год на місяць є правомірними, а враховуючи, що між сторонами склалися договірні правовідносини, на позивача з боку відповідача згідно положень ст.ст. 525, 526 ЦК України правомірно покладений обов'язок на погашення заборгованості за спожиту-електричну енергію в сумі 691,30 гривень. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Враховуючи, що позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджено копією посвідчення (а.с. 8) та відповідно до ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України відносить судові витрати з розгляду вказаної цивільної справи за рахунок держави.

Outcome: dismissed