Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача три проценти річних за період з 15 січня 2019 року по 23 листопада 2020 року у розмірі 19 (дев`ятнадцять) євро та передбачену сторонами в розписці позичальника неустойку за період з 10 грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року у розмірі 1 221 (одна тисяча двісті двадцять один) євро, а загалом 1 221 (одна тисяча двісті двадцять один) євро. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.12.2020 провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явився, до позовної заяви додано клопотання, згідно якого позивач просив розглядати справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення у не заперечував. Відповідач до судового засідання повторно не з`явилася, про час та місце його проведення повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання. Причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15 січня 2019 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 350 (триста п`ятдесят) євро та зобов`язався їх повернути до 01 жовтня 2019 року. На підтвердження цього факту, того ж дня, тобто 15 січня 2019 року, відповідач власноруч склав та підписав розписку відповідного змісту, яку видав позивачу. Обов`язок щодо повернення грошових коштів відповідачем виконано не було. 16 січня 2020 року Червонозаводський районний суд м. Харкова ухвалив рішення за результатами розгляду цивільної справи №646/8623/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, яким суд вирішив позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 595 (п`ятсот дев`яносто п`ять) євро та сплачений судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. На виконання цього рішення 24 лютого 2020 року стягувачу Червонозаводським районним судом м. Харкова було видано відповідні виконавчі листи та відкрито виконавче провадження. Однак в рамках виконавчого провадження №61652947 за виконавчим листом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 595 євро жодних грошових коштів стягнуто не було, у зв`язку з чим воно досі триває, про що в матеріалах справи міститься роздруківка з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргових документів - оригіналів розписки у позивача, свідчить про невиконання із сторони відповідача своїх боргових зобов`язань. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений термін відповідно до умов договору. За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У розписці передбачено, що у випадку неповернення позики до 01.10.2019 року, з відповідача підлягає стягненню неустойка у розмірі 1% за кожен день прострочення, тобто за період з 10 грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року неустойка складає 1221 євро. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки зазначена розписка не містить умов щодо сплати відсотків за користування позиченими коштами, то до таких правовідносин підлягає застосуванню положення наведеної ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині зобов`язання сплати трьох процентів річних за період з 15.01.2019 по 23.11.2020 в сумі 19 євро. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті - євро без одночасного визначенням гривневого еквіваленту вказаної суми, то суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», чинних на момент складання розписки. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість у євро без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті. Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі №464/3790/16-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved