Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 05 січня 2011 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення вимог закону та договору відповідачка належним чином не виконала своїх зобов»язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31 грудня 2016 року складає 51156,56 грн., з яких: 3023,66 грн. заборгованість за кредитом; 41199,66 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4021,01 заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф\\ фіксована частина\\; 2412,22 грн. штраф \\ процентна складова\\. Позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість по кредитному договору в сумі 51156,56 грн. та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, в позовній заяві просив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання не з»явилась, про день і час розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду письмово викладені заперечення проти позову. У запереченнях вказала, що кредитна картка у неї була викрадена, зазначила про те, що з умовами та правилами банківських послуг вона ознайомлена не була, їх не підписувала та просила суд застосувати позовну давність. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновків, які мотивує наступним чином. Судом встановлено, що 05 січня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідачка отримала від нього кредит в розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п.2.1.1..2.4 Умов і правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 Умов надання банківських послуг позичальник зобов»язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використанням, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим договором. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг- у разі невиконання зобов»язань за договором на вимогу банку виконати зобов»язання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку. Відповідно до п.п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов»язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. Згідно розрахунку, поданого ПАТ КБ «Приватбанк», відповідачка станом 31 грудня 2016 року має заборгованість яка складає 51156,56 грн., з яких: 3023,66 грн. заборгованість за кредитом; 41199,66 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4021,01 заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф\\ фіксована частина\\; 2412,22 грн. штраф \\ процентна складова\\. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України в силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1\\ припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору ; 2\\ зміна умов зобов»язання; 3\\ сплата неустойки; 4\\ відшкодування збитків та моральної шкоди. Не погоджуючись із предявленими вимогами [PERSON] просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Свою позицію мотивує тим, що кредитна картка у неї була викрадена 22 листопада 2012 року про що вона повідомила банк та поліцію. З вказаної дати кредитна картка вибула із її володіння, кредитних коштів з неї відповідачка не знімала, будь-які платежі на погашення заборгованості не вносила. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 1861/123/53 від 14 липня 2017 року, [PERSON] зверталась до Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві із заявою про таємне викрадення її гаманця, в якому знаходилась кредитна картка «ПриватБанку», на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 3823 грн. Крім того, 23 листопада 2012 року [PERSON] виявила, що з вказаної картки 23 листопада 2012 року невстановлена особа зняла грошові кошти в сумі 3823 грн. Заява зареєстрована в ЖЕО чергової частини Подільского РУ ГУ МВС України у м.Києві за номером 25611. 22 жовтня 2013 року кримінальне провадження за номером 12012110070000040 з попередньою кваліфікацією ч.1 ст.185 КК України, таємне викрадення чужого майна (крадіжка) закрито на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України. Крім того, 26 листопада 2012 року [PERSON] повідомила відділення №50 філіалу «Расчетный центр» КБ ПриватБанк про викрадення її кредитної картки та зняття кредитних коштів не встановленою особою, що підтверджується відповідною заявою [PERSON] від 26 листопада 2012 року, вх.№120964. Вирішуючи питання щодо можливості застосування позовної давності до спірних правовідносин, судом враховується наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Така правова позиція була висловлена Верховним судом України у постанові №6-154цс15 від 30.09.2015 року. Останні операції з використання кредитної картки проведені 22.11.2012 року. 23.11.2012 року картку у відповідачки було викрадено про що повідомлено банк та поліцію, тому після 23.11.2012 року для кредитора починається перебіг позовної давності. Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 31 січня 2017 року. Суд не може погодитись з позицією позивача, що відповідачем після 22.11.2012 року вносились кошти на погашення заборгованості за кредитом. Згідно виписки по рахунку позичальника [PERSON], платежі від 30.11.2012 року, 30.01.2013 року, 08.02.2013 року, 27.02.2013 року, 05.03.2013 року, 08.04.2013 року, 09.04.2013 року, 16.04.2013 року,26.04.2013 року є списанням коштів, яке проводилось позивачем без відома та волевиявлення відповідачки. Крім того, 01.09.2013 року у виписці зазначено «штраф за прострочку за кредитом», а 13.06.2014 року «автоматическое снятие денег для погашения задолжености», що не було наслідком волевиявлення відповідачки, тому не може вказувати на визнання нею боргових зобовязань перед позивачем. Будь-яких банківських документів, які б свідчили про те, що ці суми коштів, внесені позичальником на погашення кредиту, суду не надано, не розшифровано, з якого рахунку /картки/ надійшли ці кошти. Відповідно до п.1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, належних до сплати банку по цьому договору. Списання коштів з любого рахунку клієнта, відкритого банком, оформляється меморіальним ордером. Крім того, з розрахунку заборгованості, який надано позивачем, також не вбачається, що кошти було зараховано на погашення заборгованості за кредитним договором, та якої саме заборгованості. Вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, на що вказує правова позиція ВСУ від 23.11.2016 року висловлена у справі №6-2104цс16. А тому проаналізувавши все вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні даного позову, оскільки вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. На підставі ст.88 ЦПК України, суд залишає понесені судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed