Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 13.05.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. за реєстровим №107 було вчинено виконавчий напис, за яким на користь [PERSON] з [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики від 15.04.2008 року в сумі 400000 грн., витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 3200 грн., а всього стягнуто 403200 грн. 15.09.2015 року приватним нотаріусом Бондаренко В.Г. за реєстровим №759 було видано дублікат виконавчого напису від 13.05.2009 року. Також позивач зазначив, що його матір`ю [PERSON] 15.04.2008 року з [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона отримала кошти в сумі 400000 грн. та зобов`язалась повернути борг в повному обсязі до 15.08.2008 року. В 2009 році [PERSON] пред`явив виконавчий напис для виконання до Центрального ВДВС м.Дніпра, який в подальшому було повернуто останньому. В 2010 році мати почала добровільно сплачувати [PERSON] борг, про що він робив відповідні записи на договорі позики та виконавчому написі та зобов`язувався повернути їх матері, як це передбачено п.12 договору позики від 15.04.2008 року. Проте, після того, як матір повернула весь борг [PERSON] , останній вдався до хитрощів та начебто втратив оригінал договору позики, хоча насправді він зберігається в нього, та запевнив матір, що жодних претензій до неї не має та вона може не переживати, адже оригінал виконавчого напису він втратив, а тому йому стягувати нічого. Проте, згодом виявилось, що 15.09.2015 року, з порушенням всіх строків, ним було отримано дублікат виконавчого напису, який пред`явлено до виконання до Амур-Нижньодніпровського ВДВС, а також пред`явлено до матері позов про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання зобов`язань. 06.06.2017 року мати померла. 12.12.2017 року [PERSON] звернувся до П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори з вимогою кредитора до спадкодавців, звідки він (позивач) дізнався про існування зазначених виконавчих написів та судових справ. Вважає, що виконавчий напис було вчинено з порушенням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, положень ЦК України. Так, він впевнений, що для вчинення виконавчого напису стягувачем не було надано нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють її розмір, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Тому, вчиняючи виконавчий напис нотаріус порушив вимоги ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» та постанови КМУ №1172 від 29.06.1999 року. Крім того, 15.09.2015 року нотаріусом було видано дублікат виконавчого напису від 13.05.2009 року, який також прирівнюється до виконавчого документу, а тому міг бути виданий лише за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Натомість право вимоги виникло у стягувача 16.08.2008 року, а тому на момент видачі дубліката виконавчого напису вже сплив строк, передбачений ст.88 Закону України «Про нотаріат». Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати такими, що не підлягають виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Бондаренко В.Г. 13.05.2009 року за реєстровим №1017 та дублікат вказаного виконавчого напису, виданий 15.09.2015 року за реєстровим №759. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні 04.06.2020 року судом було оголошено перерву до 23.06.2020 року для підготовки сторін до судових дебатів. Проте, в призначене на 23.06.2020 року судове засідання позивач та його представник не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник відповідача у наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечував, посилаючись на те, що дійсно 15.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого остання отримала в борг кошти в сумі 400000 грн. У визначений договором строк остання кошти не повернула, в зв`язку з чим [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бондаренко В.Г., якою було вчинено виконавчий напис у відповідності до вимог чинного законодавства. На час вчинення виконавчого напису борг в сумі 400000 грн. [PERSON] повернуто не було. В подальшому виконавчий напис було пред`явлено до примусового виконання, під час якого [PERSON] свої зобов`язання не виконала та борг не сплатила. Остання була обізнана про відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, оскільки намагалась оскаржити їх в судовому порядку та двічі в листопаді та грудні 2016 року зверталась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Ленінського та Амур-Нижньодніпровського ВДВС з приводу оскарження постанов про відкриття виконавчого провадження із виконання виконавчого напису. Один із вказаних позовів було повернуто [PERSON] , а інший залишено без розгляду. 03.10.2017 року виконавче провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса було закінчено в зв`язку зі смертю [PERSON] . Вважає доводи позовної заяви безпідставними, оскільки правовідносини між [PERSON] та [PERSON] виникли 15.04.2008 року, а виконавчий напис було вчинено 13.05.2009 року. Таким чином, на момент його вчинення [PERSON] не було пропущено строків позовної давності. Видача дублікатів втрачених нотаріальних документів регулюється, зокрема, ст.53 Закону України «Про нотаріат» та фактично полягає у відтворені тексту документу, дублікат якого видається. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затверджений наказом Міністерства України №296/5 від 22.02.2012 року на той час не існував, а тому посилання позивача на нього є безпідставними. Доводи щодо непред`явлення нотаріусу документів, що свідчили про безспірність заборгованості є припущеннями та належними доказами не доведені. Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» на яку також посилався позивач, не існує. Якщо останній мав на увазі Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», то останній поширюється на юридичних осіб та до спірних правовідносин не підлягає застосуванню. Доводи позивача про те, що [PERSON] в 2010 році добровільно сплачувала борг не відповідають дійсності та відповідних доказів позивачем не надано. Представлені позивачем квитанції свідчать про перерахування [PERSON] коштів в доларах США на власний рахунок, а також для погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Дійсно між [PERSON] та сином відповідача - [PERSON] існували правовідносини, які виникли в зв`язку з тим. що останній за рахунок кредитних коштів ПАТ «ОТП Банк» купив у [PERSON] квартиру, яку передав в іпотеку банку. Однак, ці правовідносини не мають жодного відношення до договору позики між [PERSON] та [PERSON] . Також представник відповідача посилався на пропуск позивачем строків позовної давності та просив застосувати наслідки пропуску вказаних строків. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. за викликами до суду не з`явилась. В наданих письмових запереченнях просила розглядати справу без її участі та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що виконавчий напис було вчинено у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та постанови КМУ №1172 від 29.06.1999 року. Перевіривши доводи, викладені учасниками в заявах по суті справи, дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що 15.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого останній було надано кошти в сумі 400000 грн., що в еквіваленті становить 80000 доларів США, які позичальник зобов`язалась повернути в строк до 15.08.2008 року. В зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань у визначені в договорі строки та неповерненням позики, [PERSON] 13.05.2009 року звернувся із заявою до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. про вчинення виконавчого напису. В цей же день приватним нотаріусом за реєстровим №1017 було вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 400000 грн., що були передані останнім [PERSON] на підставі договору позики від 15.04.2008 року. Також за виконавчим написом с [PERSON] стягнуто 3200 грн. на відшкодування внесеної за вчинення виконавчого напису плати, а всього запропоновано до стягнення 403200 грн. 15.09.2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бондаренко В.Г. з заявою, в якій в зв`язку із втратою оригіналу виконавчого напису від 13.05.2009 року просив видати його дублікат. 15.09.2015 року приватним нотаріусом Бондаренко В.Г. за реєстровим №759 було видано дублікат виконавчого напису, вчиненого 13.05.2009 року за реєстровим №1017. 06.06.2017 року [PERSON] та після смерті останньої спадщину прийняв її син, позивач у справі [PERSON] , набувши таким чином, у відповідності до ст.ст.1218,1223 ЦК України з моменту відкриття спадщини усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцю [PERSON] , у т.ч. і за невиконаними останньою зобов`язаннями, що випливають за договором позики від 15.04.2008 року. З огляду на це, суд вважає, що позивач, як правонаступник померлого позичальника [PERSON] має право на оскарження вчиненого виконавчого напису. Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат» н отаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. Так, п.1 вказаного Переліку визначено, що стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису може проводитись на підставі нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.543 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат». Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Перевіряючи підстави пред`явленого позову, суд вважає безпідставними та відхиляє доводи позивача стосовно вчинення виконавчого напису та видачі його дублікату з порушенням вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат» поза межами строків позовної давності. Так, з договору позики від 15.04.2008 року вбачається, що строк виконання зобов`язань позичальника [PERSON] щодо повернення позики був встановлений до 15.08.2008 року. З заявою про вчинення виконавчого напису позичальник [PERSON] звернувся та виконавчий напис було вчинено 13.05.2009 року. Таким чином, з дня виникнення права вимоги та на момент вчинення виконавчого напису, встановлений для відповідної вимоги трирічний строк позовної давності не сплив. Стосовно видачі дублікату виконавчого напису 15.09.2015 року, суд враховує, що останній було видано за заявою [PERSON] , в зв`язку із втратою останнім оригіналу виконавчого напису від 13.05.2009 року, що узгоджується із приписами ст.53 Закону України «Про нотаріат». При цьому, дублікатом фактично є другий примірник документу, що містить ті ж самі відомості, що і оригінал, а його видача полягає у відтворені тексту оригіналу документу, який не можливо використовувати за певних причин, у т.ч. в зв`язку із його втратою. Видача дублікату не встановлює чи змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, а лише дублює та відтворює зміст втраченого документу. Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо порушення нотаріусом вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат» з огляду на спливу трирічного строку для пред`явлення вимоги за договором позики на момент видачі дублікату виконавчого напису. Також суд вважає безпідставними доводи позивача щодо відсутності підстав для видачі дублікату виконавчого напису з посиланням на наявність на той час у [PERSON] оригіналу виконавчого напису, оскільки останні грунтуються на припущеннях та належними доказами не доведені. Стосовно доводів позовної заяви щодо відсутності безспірної заборгованості за договором позики та не надання для вчинення виконавчого напису документів, визначених Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженим наказом Міністерства України №296/5 від 22.02.2012 року, постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ЦК України, суд враховує наступне. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затверджений наказом Міністерства України №296/5 від 22.02.2012 року, а тому ще не існував на момент вчинення виконавчого напису від 13.05.2009 року. Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Тому зазначений вище Закон та Порядок до спірних правовідносин не підлягає застосуванню. При цьому, судом встановлено, що виконавчий напис було вчинено на підставі документів, визначених п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, а саме: на підставі пред`явленого нотаріусу оригіналу нотаріального посвідченого договору позики від 15.04.2008 року. Доводи позивача, що оригінал цього договору нотаріусу не пред`являвся є припущеннями та належними доказами не підтверджено. В той час, як згідно витребуваних судом у приватного нотаріуса Бондаренко В.Г. матеріалів нотаріальної справи вбачається, що згідно заяви [PERSON] про вчинення виконавчого напису в додатках до останньої надавався оригінал договору позики від 15.04.2008 року та нотаріусом перевірялась дійсність бланку на якому вчинений цей договір та до матеріалів справи долучено звірену з оригіналом копію, про що проставлено відповідні відмітки. Також суд враховує, що матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів того, що на момент вчинення виконавчого напису між сторонами договору позики існував будь-який спір з приводу останнього, що стягнутий за виконавчим написом в повному обсязі борг було повністю або частково погашено позичальником. З огляду на наведені вище положення ст.543 ЦК України наявність у позикодавця [PERSON] оригіналу боргового документу та відсутність в ньому будь-яких відміток щодо повного або часткового погашення боргу, свідчили про невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики та підтверджували безспірність вказаної заборгованості. Надані позивачем квитанції на підтвердження часткового погашення боргу [PERSON] датовані 2010 роком, тобто вже після вчинення виконавчого напису, а тому правомірність його видачі не спростовують. Крім того, суд враховує, що за умовами договору позики від 15.04.2008 року, позика видавалась в національній валюті України - гривні, а повернення позики було визначено сторонами шляхом передачі коштів позичальнику готівкою. Згідно наданих позивачем квитанцій вбачається, що за останніми кошти перераховувались в іноземній валюті, а призначенням платежу зазначені поповнення поточного рахунку [PERSON] , а також внесення платежів за кредитним договором. Таким чином, вказані квитанції не визнаються судом належними та допустимими доказами виконання зобов`язань позичальника [PERSON] за договором позики від 15.04.2008 року. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про безпідставність, недоведеність позивних вимог та по необхідність відмови в їх задоволенні в повному обсязі. Вирішуючи у відповідності до ст.141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням відмови в задоволенні позову в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати покладає на останнього, а також стягує з нього на користь відповідача понесені останнім судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу. Так, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді інтереси відповідача представляв адвокат Верба А.П., що діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 29.01.2019 року та виданого на його підставі ордеру від 29.01.2019 року, згідно яких [PERSON] уповноважив адвоката представляти свої інтереси у даній цивільній справі №203/4561/18. Під час розгляду справи представником відповідача було надано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, з значенням надано правової допомоги, кількості витраченого часу та тарифів, а також квитанцію про оплату відповідачем коштів за надані послуги в сумі 8000 грн. В подальшому представником відповідача було подано заяву про компенсацію судових витрат на правову допомогу відповідача, на загальну суму 18294 грн., що включає в себе витрати на правову допомогу в сумі 18250 грн. та поштові витрати в сумі 44 грн. До вказаної заяви також долучено акт виконаних робіт від 12.08.2019 року на суму 18250 грн., з зазначенням, що за надані послуги оплачено кошти в сумі 8000 грн. Таким чином, враховуючи, що стороною відповідача на момент розгляду справи доведено факт оплати відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн. та в цій частині надано належні докази щодо понесення цих витрат, обгрунтованість понесення яких стороною позивача не спростована, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення відповідних вимог сторони відповідача та стягнення на користь останнього з позивача витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved