Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30.01.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В якості оплати за квартиру позивачем передано відповідачеві грошові кошти в сумі 32 000 доларів США, про що надана розписка. Умовами договору передбачена гарантія відповідача, що відчужувана ним квартира не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України. Але, в супереч умов договору, відповідач не повідомив позивача, що квартира була ним набута без достатніх правових підстав. Позивач вважає, що даний договір купівлі-продажу є нікчемним, тому просить визнати його недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. Представником позивача було подано заяву про розгляд справи за його відсутності, у вказаній заяві підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст.169,224,225 ЦПК України- заочно. В судовому засіданні сторони не були присутні, тому відповідно правил ч.2ст.197 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 30.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2017 року. посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М., реєстровий № 378, щодо продажу нерухомого майна, квартири [ADDRESS]. В якості оплати за квартиру, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 32 000,00 (тридцять дві тисячі) долари США, що підтверджується відповідною розпискою [PERSON] Відповідно до п.2.1 Договору продаж майна вчинено за 49 916 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Відповідно до пп. 1.1., 1.2 Договору [PERSON] передав [PERSON] у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею 30,7 кв.м. Пунктом 1.5 Договору передбачена гарантія [PERSON], що відчужувана ним квартира не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України. Крім того п. 6.3 Договору було закріплено, що [PERSON] повідомляє, що при укладанні договору відсутній будь-який обман. Згодом, під час ознайомлення з матеріалами судової справи № 204/4723/17 за позовом Прокуратури Дніпропетровської області, Дніпровської міської ради, [PERSON] до [PERSON], [PERSON],[PERSON], законний представник цивільного позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м.Дніпрі ради, треті особи: Управління-служба у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у м.Дніпрі ради, Кам'янське вище професійне училище, [PERSON], Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] було з'ясовано, що нерухоме майно, придбане ним у [PERSON] було незаконно відчужено у Дніпровської міської ради громадянином [PERSON] [INFO], на підставі Заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської обл. від 23.08.2016р. у справі № 175/2716/16-ц., який згодом продав його Відповідачу відповідно до договору купівлі-продажу від 02.12.2016р. Також судом встановлено, що вищезазначене рішення суду, що стало підставою для набуття [PERSON] права власності на нерухоме майно, було скасовано Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.09.2016р. тобто ще до укладання між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2017 року. посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М., реєстровий № 378. Попри це, [PERSON] і [PERSON] вчинили ряд дій, направлених на відчуження нерухомого майна [PERSON], хоча на час укладання договору купівлі-продажу інформація щодо скасування заочного рішення, як правовстановлюючого документу, була відома та загальнодоступна. [PERSON] були приховані вищезазначені факти та укладено з [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2017 року., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М., реєстровий № 378, яким квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було відчужено на користь [PERSON] Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України згідно із статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Частини перша і третя статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними») Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, судом було встановлено, що [PERSON] було порушено вимоги ст. 205 ЦК України, а саме встановлено, що правочин, недійсність якого визнається, не був спрямований на настання реальних наслідків щодо продажу квартири [PERSON] Відповідно до статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК. Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. З урахуванням викладеного та враховуючи, що відповідач набув право власності без достатніх правових підстав, правочин, який укладений між позивачем та відповідачем, є недійсним, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved