Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що сторони 24.12.2011р. уклали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є домоволодіння №115 по вул. 8-го березня в місті Одесі. Згідно даного договору відповідач зобовязався передати вказане домоволодіння у власність позивача, а останній зобовязався прийняти зазначене майно і сплатити за нього грошову суму в розмірі 80000 доларів США. Позивач дану суму сплатив, що підтверджується розпискою від 24.12.2011р. Однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення вищевказаного договору, а тому позивач на підставі ч.2 ст.220 ЦК України просить суд визнати даний договір дійсним та визнати за ним право власності на вказане домоволодіння. У судове засідання сторони не зявилися, подали суду заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позивач наполягав на задоволенні позову, відповідач вимоги визнав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що 24.12.2011р. вони уклали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є домоволодіння №115 по вул. 8-го березня в місті Одесі. Згідно даного договору відповідач зобовязався передати вказане домоволодіння у власність позивача, а останній зобовязався прийняти зазначене майно і сплатити за нього грошову суму в розмірі 80000 доларів США. Позивач дану суму сплатив, що підтверджується розпискою від 24.12.2011р. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. На підставі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу домоволодіння підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже до моменту його державної реєстрації договір купівлі-продажу домоволодіння юридично не є укладеним. Разом з тим, як зазначалося вище, ч.2 ст.220 ЦК України надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звертав увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9. У звязку з цим, не будучи укладеним, вищевказаний договір купівлі-продажу домоволодіння не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України. Крім того, згідно ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За таких обставин, оскільки суд відмовив позивачу у задоволенні вимоги про визнання договору дійсним, відтак право власності у останнього на зазначене вище домоволодіння не виникло, а тому вимога щодо визнання права власності також задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed