Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 06 лютого 1999 року перебуває з відповідачем у шлюбі. Від спільного подружнього життя з відповідачем сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, що призводило до постійних суперечок. З квітня 2014 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені, сторони проживають окремо. Тому позивач просить шлюб розірвати. 21 жовтня 2014 року відповідач звернулася з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] З кінця квітня 2014 року шлюбні відносини між ними припинені, сторони проживають окремо. Син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач не приймає участі в повноцінному матеріальному забезпеченні сина. Тому [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі 25% від його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення з позовною заявою до суду до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, по підставам вказаним в позовній заяві. Не заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечували та просили задовольнити зустрічні позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Як встановлено у судовому засіданні, сторони з 06 лютого 1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за актовим записом № 63 /а.с.8/. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.9/. Спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння. З квітня 2014 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, з того часу вони не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року сторонам було надано строк на примирення, однак примирення не відбулося, отже суд вжив всі заходи збереження сім'ї Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави, які спонукали позивача за первісним позовом до розірвання шлюбу, обґрунтовані, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливо, суперечить їх інтересам, сім'я розпалася остаточно та відновлена бути не може, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд вважає їх обґрунтованими та підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. Судом встановлено, що син сторін [PERSON] - неповнолітній, проживає зі своєї матір'ю, потребує матеріальної допомоги від відповідача, відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання сина. Тому суд вважає за можливе стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття щомісячно в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ним повноліття. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина з 21 жовтня 2014 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved