Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 05.09.2008 року по 14.07.2014 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON] , 2010 року народження. Після розірвання шлюбу відповідач не бажає мати ніяких стосунків зі своєю донькою, від будь-яких видів спілкування і зустрічей відмовляється, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як на складову виховання, у зв`язку з чим просить позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки - [PERSON] , 2010 року народження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.12.2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 02.03.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник надали суду заяву з проханням про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просили задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності та письмовий висновок щодо заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , 05.09.2008 року зареєстрували шлюб у Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області, актовий запис 312. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до копії виконавчого листа №2/263/929/2015р., виданого на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.02.2015 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частинки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 14.01.2015 року до повноліття дитини. Згідно з довідкою-розрахунком Центрального відділу ДВС м. Маріуполя вих. 985 від 27.10.2019 року, відповідачем по справі не здійснюються виплати аліментів на утримання [PERSON] , починаючи з 14.01.2015 року по 01.09.2019 року, у зв`язку з чим утворився борг у розмірі 115, 706 грн. [PERSON] 2010 року народження, займається спортивною гімнастикою в КДЮСШ «Прометей», на навчально-тренувальні заняття дівчинку приводить та забирає мати - [PERSON] , батько самостійно участі не бере, що підтверджується довідкою КЗ «КДЮСШ «Прометей» Маріупольської міської ради Донецької області № 182 від 23.09.2019 року. Відповідно до довідки Маріупольської загальноосвітньої санаторної школи інтернату І-ІІ ступеней № 11 Донецької обласної ради №293 від 17.09.2019 року дитину - [PERSON] приводить та забирає мати [PERSON] З відповіді «Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Маріуполя» №01-11/1369 від 29.10.2019 року вбачається, що батька [PERSON] , 2010 року народження, медичні працівники ніколи не бачили, через сторонніх осіб батько дитини станом здоров`я дитини не цікавився. Згідно акту обстеження умов проживання від 27.09.2019 року № 08-59, складеного комітетом самоорганізації населення «НАДІЯ», за місцем мешкання позивача, за адресою: [ADDRESS] , дитина [PERSON] мешкає разом з матір`ю [PERSON] , дитина навчається у 3 класі, займається спортивною гімнастикою., в кімнаті чисто і охайно, для навчання у дитини є окремий стіл, комп`ютер, підручники, має необхідний одяг, іграшки, відносини у сім`ї доброзичливі. Представником третьої особи суду було надано висновок № 01.1-01-23-54 від 08.04.2020 , наданого Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125цього Кодексу. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підпунктом 2 пункту 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені в постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 №3, зокрема в п.15 та п.16, за якими позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При ухваленні даного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що доводи, викладені в позові щодо не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, які виразилися, зокрема, у не піклуванні про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, неналежна поведінка відповідача щодо участі в вихованні, утриманні, забезпеченні належних та безпечних умов життя дитини мала місце протягом тривалого періоду часу та триває по даний час. Враховуючи викладене,суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, та вважає за доцільне позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно малолітньої доньки, [PERSON] , 2010 року народження. Розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved