Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого вказали на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS]. В квартирі зареєстровані позивач з дружиною, а також з 2012 року зареєстрований його син [PERSON], дружина сина - [PERSON] та їх повнолітні діти - [PERSON] і [PERSON] Однак фактично ще з 2005 року син разом з сім'єю виїхав на роботу та на постійне місце проживання до м. Севастополя АР Крим, де вони проживають постійно вже на протязі більше 10 років і там орендують житло. Оскільки в добровільному порядку відповідачі не бажають зніматися з реєстрації та такі їх дії порушують права позивача на володіння, користування та розпорядження належної йому власності, то він був змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги і просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позові. В судове засідання відповідачі повторно не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справу були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивачів вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, та вивчивши матеріали справи, доходить наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійснення ним права користування та розпорядженням своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.05.1992 року позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 7). Право власності позивача на вказану квартиру зареєстроване в комунальному підприємстві «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 8). На даний час, згідно довідки про склад сім'ї, в квартирі зареєстровані позивач з дружиною та відповідачі по справі, але останні фактично з грудня 2012 року в ній не проживають, що підтверджується актами від 24.12.2012 року, 22.10.2013 року та 07.10.2014 року (а.с. 9-13), а також поясненнями свідка допитаного у судовому засіданні - [PERSON] Відповідачі не здійснюють оплату комунальних платежів, які нараховуються за місцем їх реєстрації і добровільно знятись з реєстрації не бажають в наслідок чого позивач позбавлений можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг і змушений протягом більш ніж 3-х років сплачувати комунальні послуги за відповідачів. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника жилого будинку (квартири), який не є його співвласником, на користування жилим приміщенням обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими, відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved