Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 21 грудня 2002 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від цього шлюбу мають двох дітей. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя. Позивач забажав забезпечити своїх дітей нерухомістю, і тому в 2012 році придбав квартиру по вул. Судця маршала, буд. 7, секція 4, кв. 197 в м. Дніпро, яка була зареєстрована за [PERSON] на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна. Позивач за власний рахунок здійснив поточний ремонт у квартирі та облаштував її меблями та технікою. Окрім цього всі комунальні платежі також сплачувалися позивачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2013 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. На початку 2016 року діти почали проживати разом з позивачем. При цьому відповідач передала спірну квартиру у користування третім особам за плату без згоди іншого співвласника, таким чином порушуючи його права, а також інтереси дітей. В даному випадку є загроза, що відповідач може розпорядитись квартирою без згоди співвласника. Тому позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Судця маршала, буд. 7, секція 4, кв. 197, яка набута спільно позивачем та відповідачем за час шлюбу; в порядку поділу майна визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Судця маршала, буд. 7, секція 4, кв. 197, набутої за час шлюбу; стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог та пояснили, що спірна кватира була придбана за кошти, які відповідачу надав позивач. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено в судовому засіданні, 21 грудня 2002 року між сторонами Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД № 367676 /а.с.22/. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 20-21/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.23-25/ На підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, виданого 27 квітня 2012 року ПАТ НВО «Созидатель», довідки про виконання грошових зобовязань по договору № Ш4-17-197 від 18 квітня 2012 року, переліку інвесторів, які брали участь в інвестуванні та фінансуванні квартири, виданого 28 травня 2013 року, розпорядження про внутрішнє перепланування квартири виданого 22 березня 2016 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, договору інвестування в будівництво виданого 18 квітня 2012 року виданого ПАТ «НВО «Созидатель» [PERSON] набула право власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Судця маршала, буд. 7, секц. 4, кв. 197. Право власності на вищевказану квартиру належним чином зареєстровано за відповідачем /а.с.27-29/. Спірну квартиру [PERSON] придбала під час перебування у шлюбі з позивачем за кошти, що були надані їй останнім. Вказане відповідач підтвердила в судовому засіданні. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач заперечуючи проти позовних вимог не надав доказів у підтвердження заперечень чи у спростування доказів наданих позивачем. Як убачається з матеріалів справи та пояснень сторін, у період придбання спірної квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сімєю, спірна квартира придбавалась з урахуванням інтересів їхніх спільних дітей. В подальшому позивач здійснив поточний ремонт у квартирі, облаштував її меблями, а також сплачував усі комунальні послуги, що також не заперечується відповідачем. Відповідачем не доведено, що на момент набуття права власності на квартиру грошові кошти, що були витрачені на її придбання, є її особистими коштами. У відповідності до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд вважає доведеними вимоги позивача та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved