Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що правомірно на підставі діючих норм законодавства відмовив [PERSON] у виплаті страхового відшкодування. Проте, не погодившись з таким рішенням, [PERSON] не оскаржив його у належний спосіб, а звернувся на адресу Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, зі скаргами від 22 червня 2016 року та від 21 липня 2016 року, в яких зазначив, що ПрАТ «Київський страховий дім» «своєю відмовою у виплаті страхового відшкодування грубо порушено норми законодавства України», а також про те, що ПрАТ «Київський страховий дім» «повинно було згідно діючого законодавства виплатити страхове відшкодування». Такі висловлювання, викладені відповідачем в зазначених скаргах у відношенні позивача останній вважає такими, що порочать, принижують гідність, честь та ділову репутацію ПрАТ «Київський страховий дім» як юридичної особи, страховика. Тому позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ПрАТ «Київський страховий дім» інформацію викладену [PERSON] в скаргах від 22 червня 2016 рок та від 21 липня 2016 року, адресованих Національній комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг; зобовязати відповідача в строк не пізніше пяти календарних днів після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення до Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг заяву про відмову від скарг від 22 червня 2016 року та від 21 липня 2016 року та копію рішення у даній справі; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, просив суд відмовити в задоволенні даного позову як у безпідставному та необґрунтованому. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа\~\~має\~\~право в порядку,\~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється\~\~на\~\~всі правовідносини, що виникають у державі. У судовому засіданні встановлено, що 05 квітня 2016 року [PERSON] звернувся на адресу ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22 березня 2016 року за участю автомобіля під керуванням [PERSON] та автомобіля під керуванням [PERSON], яку було визнано винною у скоєнні даної ДТП /а. с. 20, 21-22, 23/. Листом від 25 травня 2016 року за вихідним № 816 ПрАТ «Київський страховий дім» повідомило [PERSON] щодо прийняття рішення про відмову у здійснені страхового відшкодування за наслідком вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки експлуатацію транспортного засобу здійснювала особа, відповідальність якої за умовами відповідного полісу не є застрахованою (а саме: її водійський стаж становить менше трьох років), а тому вказана подія не є страховим випадком, отже у страховика не виникає обовязку відшкодувати шкоду /а. с. 24-26/. [PERSON] 22 червня 2016 та 21 липня 2016 року звернувся на адресу Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг зі скаргами про порушення страховою компаніє законодавства у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, в яких, в тому числі, зазначив, що рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування порушує неправомірне та таке, що порушує положення Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також про те, що ПрАТ «Київський страховий дім» повинно було згідно діючого законодавства виплатити страхове відшкодування /а. с. 30-32, 33-35/. У звязку з надходженням зазначених скарг Національною комісією, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг у ПрАТ «Київський страховий дім» були витребувані певні документи та інформація для встановлення обґрунтованості скарг [PERSON] /а. с. 37/ та за наслідками отриманих від позивача документів Нацкомфінпослуг виявлено ознаки порушення страховиком законодавства у сфері фінансових послуг щодо невиконання обовязку прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування у строк, встановлений Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» /а. с. 42/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 28 лютого 2017 року, був частково задоволений позов [PERSON] до ПрАТ «Київський страховий дім» про стягнення страхового відшкодування /а. с. 198-206/. Відповідно до ст.277 Цивільного кодексу України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Як вбачається з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширення інформації є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Проаналізувавши інформацію викладену відповідачем у своїх скаргах до Нацкомфінпослуг, суд вважає, що дана інформація містить оціночні судження та не може вважатись інформацією яка порочить честь та гідність. Крім того за наслідками розгляду таких скарг Нацкомфінпослуг виявлено ознаки порушення позивачем законодавства у сфері фінансових послуг, тобто інформація викладена у скаргах була підтверджена. За таких обставин, згідно положень ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і не можуть бути спростовані, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29 березня 2005 року. У зв'язку з наведеним суд вважає, що позивачем не доведено факт, що поширена відповідачем інформація була цілеспрямованою дією з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію. Відповідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У відповідності до положень\~ статті 212 ЦПК України\~ суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ПрАТ «Київський страховий дім» інформації викладеної [PERSON] в скаргах до Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а також щодо зобовязання відповідача в строк не пізніше пяти календарних днів після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення до Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг заяву про відмову від скарг та копію рішення у даній справі не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження понесення втрат немайнового характеру. Крім того, такі вимоги мають похідний характер від вимог, в задоволенні яких було відмовлено. Судові витрати розподілити у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed