Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, нанесеною розповсюдженням свідомо неправдивих відомостей, що порочать честь, гідність, ділову репутацію, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є директором товариства з обмеженою відповідальністю «Мелітополь - Автотранс». З 01.03.2013 року по 30.10.2013 року відповідачка працювала на підприємстві на посаді бухгалтера. 30.12.2013 року відповідачку було звільнено з посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Не погодившись з формулюванням причини звільнення, відповідачка декілька разів зверталась до Територіальної Державної інспекції України з питань праці у Запорізькій області, так ї до Державної інспекції з питань праці. Після чого на підприємстві двічі проводились позапланові перевірки. В результаті перевірок інспекторами не було знайдено ніяких порушень з боку позивача при винесені наказу про звільнення відповідачки. Як стало відомо позивачу з листа вх.. № Ж-1018/8 від 04.04.13, відповідачка [PERSON] обізвала його «рабовласником» . Таке висловлювання на думку позивача порочать його честь, гідність та ділову репутація як керівника підприємства. Крім того ці відомості були поширені за допомогою листування серед інспекторів та робітників Територіальної Державної інспекції України з питань праці у Запорізькій області, Державної інспекції з питань праці, та робітників Мелітопольського міськрайонного суду. Вищевикладене на думку позивача свідчить про порушення його особисті немайнові права, крім того позивач вважає, що неправомірними діями відповідача його завдано моральну шкоду яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, порушені душевної рівноваги, в зв'язку з тим, він був ображений та принижений. На підставі викладеного позивач вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права і просить суд просить суд визнати відомості, що поширені відповідачем такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди гроші кошти в сумі 5000 грн., та судові витрати. В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, та надав суду письмові заперечення, в яких вказую, що не має законних підстав для задоволенні вимог позивача. Суд, заслухавши представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Як встановлено у судовому засіданні і ці обставини не оспарюються сторонами з 01.03.2013 року по 30.10.2013 року відповідачка працювала на підприємстві на посаді бухгалтера. 30.12.2013 року відповідачку було звільнено з посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Не погодившись з формулюванням причини звільнення, відповідачка декілька разів зверталась до Територіальної Державної інспекції України з питань праці у Запорізькій області, так і до Державної інспекції з питань праці з приводу незаконних на її думки дій позивача при притягнення її до дисциплінарної відповідальності та звільненні з посади. 24.06.2011 року позивач засновник ТОВ «Мелітополь - Автотранс» [PERSON] був призначений на посаду директора ТОВ «Мелітополь - Автотранс» . (а.с. 21) 25.04.2013 року після проведених перевірок згідно звернень [PERSON], на її адресу було направлено відповідь, згідно якої порушень трудового законодавства щодо порядку звільнення [PERSON], перевіркою не встановлено. (а.с.16-17) Згідно ст. 34 Конституції України гарантується право на свободу димки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до вимог ст. 40 Конституції України громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоуправління та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з ч.1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженням, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою про клопотання щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істотності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Згідно ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація свого конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У судовому засіданні представники позивача не надали переконливих доказів вини відповідача щодо завдання моральної шкоди позивачу. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, нанесеною розповсюдженням свідомо неправдивих відомостей, що порочать честь, гідність, ділову репутацію такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed