Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, зазначивши наступне. Між [PERSON] національним університетом імені [PERSON] з однієї сторони, [PERSON] з другої, та [PERSON] з третьої сторони, було укладено договір про надання освітньої послуги (навчання) від 30.07.2009 року №2383. Згідно умов договору університет бере на себе зобовязання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента за заочною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» та за спеціальністю філософія на філософському факультеті університету з 01.09.2009 по 30.06.2014 (п.1 договору). Замовник, в свою чергу, зобовязаний своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу (навчання) в розмірах та у строки, що встановлені цим договором (п. 3.1. договору). Так, п. 5.3 договору встановлено що оплата проводиться безготівковим розрахунком посеместрово за перший семестр - до 10 вересня, за 2 семестр - до 10 лютого поточного навчального року. Наказом ректора від 30 липня 2009 року №2156-33 [PERSON] було зараховано з 01 вересня 2009 року за напрямом підготовки філософія, освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» на перший курс філософського факультету, заочної форми навчання. Впродовж двох навчальних років з 1 вересня 2009 року по 31 травня 2011 року, університетом в повному обсязі була надана освітня послуга, а студентом в повному обсязі було її отримано. Відповідачем (замовником за договором) же, починаючи з 1 лютого 2011 року, всупереч п. 4.1 умовам договору від 30.07.2009 року № 2383, оплата отриманої студентом послуги у встановлені строки не здійснена. Таким чином у відповідача утворився борг за послугу з навчання, що складає 1618,00 гривень за семестр (з 01.02.2011 по 31.05.2011). Так університет, був змушений відрахувати [PERSON] із числа студентів філософського факультету наказом ректора від 14.07.2011 року № 1807-33, згідно ст. 45 Закону України «Про вищу освіту». На підставі викладеного, просить суд, стягнути із [PERSON] на користь університету суму боргу у розмірі 1618, 00 гривень та суму судового збору. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, надавши письмові заперечення, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] національним університетом імені [PERSON] з однієї сторони, відповідачем [PERSON] з другої, та [PERSON] з третьої сторони, було укладено договір про надання освітньої послуги (навчання) від 30.07.2009 року №2383, яким встановлено що університет виступає виконавцем, [PERSON] - замовником, а [PERSON] - студент. Згідно умов договору університет бере на себе зобовязання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента за заочною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» та за спеціальністю філософія на філософському факультеті університету з 01.09.2009 по 30.06.2014 (п.1 договору). Замовник, в свою чергу, зобовязаний своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу (навчання) в розмірах та у строки, що встановлені цим договором (п. 3.1. договору). Так, п. 5.3 договору встановлено що оплата проводиться безготівковим розрахунком посеместрово за перший семестр - до 10 вересня, за 2 семестр - до 10 лютого поточного навчального року. Наказом ректора від 30 липня 2009 року №2156-33 [PERSON] було зараховано з 01 вересня 2009 року за напрямом підготовки філософія, освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» на перший курс філософського факультету, заочної форми навчання. Впродовж двох навчальних років з 1 вересня 2009 року по 31 травня 2011 року, університетом в повному обсязі була надана освітня послуга, а студентом в повному обсязі було її отримано. Відповідачем (замовником за договором) починаючи з 01 лютого 2011 року, всупереч п.4.1 умовам договору від 30.07.2009 року № 2383, оплата отриманої студентом послуги у встановлені строки не здійснена. Таким чином у відповідача утворився борг за послугу з навчання, що складає 1618,00 гривень за семестр (з 01.02.2011 по 31.05.2011). Таким чином, [PERSON] була відрахована із числа студентів філософського факультету наказом ректора від 14.07.2011 року № 1807-33, згідно ст. 45 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Разом з цим згідно із частиною третьою зазначеної статті позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вже зазначено судом, згідно з договором про надання освітньо послуги від 30.07.2009 року (п. 5.3.) відповідач мав сплатити за навчання за 2 семестр до 10 лютого 2011 року, тому початком строку позовної давності слід вважати 11 лютого 2011 року. Таким чином, позовна давність для подання позову [PERSON] національного університету сплила 11 лютого 2014 року. Зважаючи на вищевикладене позивач мав змогу, звернутися до суду раніше, оскільки знав про дані обставини, так як є стороною у договорі №2383 про надання освітньої послуги від 30.07.2009 року. Позивач з даним позовом звернувся 11 квітня 2014 року (згідно відбитку штампу на конверті). Однак мав змогу звернутися до суду набагато раніше, оскільки був обізнаний про зазначені обставини. Суд враховує те, що за умови доведення перед судом поважності причин пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту. Позивач, заявляючи про поновлення позовної давності, мав би навести причини, з яких ця давність пропущена. Між тим позивач не навів жодної з причин, що зумовили його зволікання понад встановлені законом строки із зверненням до суду. Стаття 264 ЦК України встановлює випадки переривання позовної давності, а стаття 263 ЦК випадки її зупинення, на які також не посилається позивач. Оскільки позивач не надав жодного доказу в обґрунтування поважності причин пропущення позовної давності, між тим відповідач наполягає на застосуванні позовної давності, суд у відсутність поважних причин пропуску давності не знаходить підстав для визнання права позивача таким, що підлягає захисту. Враховуючи викладене, в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з тим що строк позовної давності по даній справі сплинув.

Outcome: dismissed