Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Нещодавно йому стало відомо, що нібито між ним та [PERSON] 03.04.2015 року було укладено договір купівлі-продажу квартири. На підставі цього договору між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки нерухомого майна квартири [ADDRESS], для забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за договором позики. 10.03.2016 року спірна квартира була відчужена [PERSON] за договором купівлі-продажу [PERSON] З копії договору купівлі-продажу від 03.04.2015 року йому стало відомо, що останній від його імені було укладено представником [PERSON] за довіреністю, посвідченою 02.04.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] Посилаючись на те, що нікому довіреність на розпорядження належним йому майном не видавав, не мав намірів відчужувати квартиру, гроші від продажу квартири не отримував та особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] йому не відомі, позивач просив суд визнати недійсною з моменту підписання довіреність, посвідчену 02.04.2015 року приватним нотаріусом [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 03.04.2015 року приватним нотаріусом [PERSON]; а також витребувати із чужого незаконного володіння належну йому квартиру. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними доказами факт належності йому на праві власності спірної квартири, а також, що останній не мав намірів відчужувати квартиру та не підписував довіреність на представництво його інтересів на імя [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судові засідання на неодноразові виклики не зявились, про причини своєї неявки не повідомили. Треті особи - приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу [PERSON] та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], в наданих заявах просили проводити розгляд справи без їх участі. Третя особа - приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу [PERSON], повідомлень про вступ до участі у справі у відповідності до ч.3 ст.36 ЦПК України не подавала. Представник іншої третьої особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, просив прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства. Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалі справи, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував факт належності саме позивачу спірної квартири, посилаючись на ненадання останнім належних доказів цьому та, зокрема, посилався на те, що в наданих позивачем копіях договорів купівлі-продажу щодо придбання [PERSON] частин спірної квартири на товарній біржі «Феміда» не зазначено дату народження [PERSON], його місце проживання та ідентифікаційний номер, а тому неможливо ідентифікувати, що саме позивачем було придбано спірну квартиру. Разом з тим, вказані заперечення суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме: наданими позивачем копіями договору купівлі-продажу від 04.12.1997 року 45/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с.18-19); договору купівлі-продажу від 23.10.1997 року 55/100 частин вказаної квартири (а.с.20-21); витягом КП «ДМБТІ» від 19.06.2007 року, щодо державної реєстрації права власності на квар- тиру за [PERSON] на підставі зазначених вище договорів (а.с.17); технічним паспортом на квартиру, виготовленим КП «ДМБТІ» станом на 10.01.2007 року за замовленням власника [PERSON] (а.с.23-24); довідкою КП «ЖГ Кіровського району» №1470 від 23.02.2016 року та відміткою у паспорті серії ЕК 398255 на імя позивача щодо його реєстрації в квартирі [ADDRESS] з 12.03.1998 року (а.с.16,22); договору від 01.02.2010 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території між КВ ЖРЕП Кіровського району та [PERSON], як власником квартири [ADDRESS] (а.с.25-28). Копії вказаних документів, а також наявність їх оригіналів у позивача, які були надані останнім та оглянуті судом під час розгляду справи, в повній мірі підтверджує набуття у передбаченому законом порядку саме позивачем [PERSON] права власності на спірну квартиру. Також під час розгляд справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.04.2015 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №288 було посвідчено довіреність, згідно тексту якої [PERSON] за попередньо досягнутою усною домовленістю уповноважив [PERSON] бути його представником у відповідних органах та установах і підприємствах, що зазначені в довіреності, з питань продажу за ціну та на умовах на свій розсуд належної йому квартири [ADDRESS] (а.с.114). 03.04.2015 року між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі зазначеної вище нотаріальної посвідченої довіреності, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №201 (а.с.86). В подальшому між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки нерухомого майна квартири [ADDRESS], для забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за договором позики. На підставі заочного рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11.01.2016 року у цивільній справі №203/5308/15-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] 10.03.2016 року між останнім та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №377 (а.с.161-164). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час право власності на спірну квартиру на підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.165-166). Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно положень ст.ст.237,244,245 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч.1,2,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом з тим ч.3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Так, відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При цьому за змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що довіреність від 02.04.2015 року на імя [PERSON] на розпорядження належною йому квартирою №2 по вул.Сєрова,4 в м.Дніпропетровську він не видавав та не підписував, не мав намірів відчужувати квартиру, гроші від продажу квартири не отримував та особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] йому не відомі. Заперечуючи проти позову представник відповідача [PERSON] посилався на те, що позивачем не доведено належними доказами відсутність його волевиявлення на видачу довіреності та факту її не підписання. При цьому, також зазначав про необґрунтовану відмову суду в задоволенні клопотання відповідача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення факту виконання підпису в довіреності від 02.04.2015 року від імені позивача останнім або іншою особою. Разом з тим, суд враховує, що висновок експерта є одним із видів доказів на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А відповідно до ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення та суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що 24.02.2016 року за заявою [PERSON] Кіровським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №12016040670000595 за ч.1 ст.358 КК України, за фактом підробки офіційного документу, який видається установою та надає права на власність квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] (а.с.143). В рамках вказаного кримінального провадження за постановою слідчого Дніпропетровським НДЕКЦ МВС України було проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої №13/1.1-588 від 02.02.2017 року вбачається, що підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» довіреності на представництво від імені [PERSON] на імя [PERSON] від 02.04.2015 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Зазначена експертиза була призначена та проведена у передбаченому КПК України порядку в рамках відкритого кримінального провадження, з попередженням експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України. Враховуючи підстави та предмет позову, висновок експертизи містить інформацію щодо предмета доказування у розглядаємій цивільній справі, а тому, з огляду на положення ст.ст.58,59 ЦПК України суд вважає цей висновок належним та допустимим доказом по справі. Крім того, перевіряючи вказаний висновок експертизи в сукупності з іншими письмовими доказами по справі, суд враховує наступне. Згідно витребуваних судом за клопотанням сторони позивача матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від 02.04.2015 року вбачається, що в у вказаній довіреності довірителем зазначено [PERSON], [INFO], місце народження м.Кривий Ріг, ІН [NUMBER], паспорт серії АН 231538, виданий Васильківським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 18.12.2003 року (а.с.114). При посвідченні вказаної довіреності нотаріусу було надано паспорт серії АН 231538, виданий Васильківським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 18.12.2003 року на імя [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] (а.с.115). Також нотаріусу було надано довідку про присвоєння [PERSON] ідентифікаційного номеру [NUMBER], видану ДПІ у Кіровському районі м.Дніпропетровська 20.10.1999 року за підписом начальника відділу [PERSON] та скріплену печаткою для довідок (а.с.116). Разом з тим, з листа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 28.11.2016 року вбачається, що паспорт громадянина України серії АН 231538, виданий 25.03.2004 року Васильківським РВ УМВС України в Дніпропетровській області на імя іншої особи. За обліками ГУ ДМС України в Дніпропетровській області [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], з 12.03.1998 року значиться зареєстрованим [INFO] по паспорту громадянина України серії ЕК 398255, виданому Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.03.1997 року (а.с.146-147). Зазначена інформація співпадає з даними оглянутого під час розгляду справи в суді паспорту на імя позивача, копія якого залучена до матеріалів справи, з якого вбачається, що місцем народження [PERSON], [INFO], зазначено м.Ташкент, номер та серія паспорту ЕК 398255, виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.03.1997 року (а.с.15-16). З копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, оригінал якої оглянуто судом під час розгляду справи, вбачається, що [PERSON] присвоєно ідентифікаційний номер [NUMBER] та відповідна довідка видана ДПА у Кіровському районі 23.05.1998 року за підписом голови ДПА [PERSON] і скріплена гербовою печаткою (а.с.16). Таким чином, при порівнянні вказаних документів вбачається, що серія та номер паспорту на імя позивача [PERSON], дані про його місце народження, найменування органу, яким видано паспорт та дату його видачі не збігаються з даними паспорту, що надавався нотаріусу від імені [PERSON] при посвідченні довіреності 02.04.2015 року. Відрізняється від особи позивача і зображення на фотокартці у паспорті, що надавався нотаріусу при посвідчені довіреності. Крім того, дата видачі паспорту серії АН 231538, що надавався нотаріусу, відрізняється від дати видачі паспорту вказаної серії та номеру згідно інформації, наведеної в листі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 28.11.2016 року. З довідки при присвоєння ідентифікаційного номеру, що надався нотаріусу при посвідченні довіреності 02.04.2015 року вбачається, що зазначений в ній номер співпадає з номером, присвоєним позивачу [PERSON] Проте, вказана довідка відрізняється від даних довідки, виданої позивачу, в частині дати її видачі, печатки та назви органу, яким вона видана, а також анкетних даних та посади службової особи, що її підписала. Вказані обставини та досліджені судом письмові докази в своїй сукупності безумовно свідчать про те, що довіреність від 02.04.2015 року позивачем на імя [PERSON] не видавалась, позивач не мав наміру відчужувати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], відповідними повноваженнями [PERSON] не наділяв та укладений останнім в подальшому від імені позивача на підставі довіреності договір купівлі-продажу від 03.04.2015 року не схвалював, в звязку з цим належна позивачу на праві власності квартира вибула з володіння позивача поза його волею. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання на підставі ст.ст.203,215 ЦК України недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 03.04.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]; а також в частині витребування на підставі ст.ст.387,388 ЦК України з чужого незаконного володіння [PERSON] спірної квартири. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 02.04.2015 року позивачу слід відмовити, оскільки, як встановлено судом під час розгляду справи, вказана довіреність була видана на підставі документів, що мають ознаки підробки, позивачем не видавалась та не підписувалась, а тому, як односторонній правочин, з огляду на положення ч.2 ст.207, ч.2 ст.215, ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України є нікчемною та не потребує визнання її недійсною в судовому порядку. Відповідно до ст.88 ЦПК України та пропорційно до задоволених вимог, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. по 275 грн. 60 коп. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: partial