Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] встановились фактичні відносини з приводу надання послуг згідно рішення Дніпропетровської міської ради №526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування Комунального підприємства «Дніпроводоканал». На ім'я відповідачки було відкрито особовий рахунок [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], де останній є відповідальним квартиронаймачем. Відповідно до розрахунку заборгованість за надані послуги водопостачання та водовідведення за вказаною адресою станом на 01.02.2017 року складає 4778 грн. 62 коп. В зв'язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних витрат, нарахованих відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, в сумі8122 грн. 88 коп. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що останні роки регулярно оплачував надані послуги, а також посилався на пропуск позивачем строків позовної давності та просив застосувати останні. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно вказаних норм закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач здійснює надання послуг водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS], де проживає відповідача, на ім'я якого відкрито особовий рахунок [NUMBER]. З доданого до позову розрахунку Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради вбачається, що за період з 01.05.2008 року по 28.02.2017 року заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення по особовому рахунку [NUMBER] становить 4778 грн. 62 коп. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (ч.5 ст.261 ЦК України). Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2015 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. З тексту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлена до стягнення сума заборгованості розрахована за період з 01.05.2008 року по 01.02.2017 року. З позовом про стягнення цієї заборгованості позивач звернувся до суду в серпні 2017 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку. Будь-яких доказів щодо поважності причин пропуску вказаного строку та клопотань про його поновлення позивачем не заявлялось. Разом з тим, суд враховує, що в квітні 2016 року позивач звертався до суду з заявою в порядку наказаного провадження про стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення та після скасування судового наказу ухвалою від 06.06.2016 року, звернувся до суду з відповідним позовом в порядку позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. В зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за період з 01.04.2013 року по 31.01.2017 року включно. З наданого до позову розрахунку вбачається, що в період з квітня по грудень 2013 року за надані послуги було нараховано 3261 грн. 44 коп. В 2013-2015 роках оплата послуг відповідачем не проводилась, в 2016 році було сплачено 59 грн. 82 коп., в січні 2917 року - 6 грн., а всього - 65 грн. 82 коп. Також в 2016 році відповідачу було нараховано субсидію в сумі 343 грн. 74 коп. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період з 01.04.2013 року по 31.01.2017 року в сумі 2851 грн. 88 коп. (3261,44 грн. - 65,82 грн. - 343,74 грн.). Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання. В зв'язку з цим, суд також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних витрат, які складають: три відсотки річних - 328 грн. 63 коп., інфляційні витрати - 113 грн. 04 коп. Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за період з 01.04.2013 року по 31.01.2017 року в сумі 3293 грн. 55 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1600 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial