Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача , в якому просив\~\~ визнати договір позики від 08.11.2012 року\~ укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином , визнати\~ договір позики від 22.11.2011 року\~ , укладений між сторонами\~ додатковою угодою до договору\~ позики від 22.11.2011 року. Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що укладаючи удаваний договір позики від 08.11.2012 року [PERSON] та [PERSON] свідомо , з метою встановлення додаткових грошових зобов»язань [PERSON] перед [PERSON] , по договору позики, намаглися таким чином замаскувати укладання додаткової угоди до Договору позики від 22.11.2011 року, якою відстрочувалося повернення грошових коштів за основним зобов»язанням до 01 травнгя 2013 року та встановлювалася пеня за несвоєчасне виконання у мов Договору позики в передбачені строки 4\~715\~000,00 гривень (575\~000 дол. США). В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві . Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали в повному обсязі, вказавши на його необґрунтованість та ту обставину, що рішенням суду, яке набрало законної сили , є встановленою та обставина, що між сторонами дійсно було укладено договір позики 08.11.2012 року, а ствердження позивача щодо удаваності правочину ґрунтуються на припущеннях. При цьому, розгляд справи було завершено за участю представника відповідача [PERSON], який в судовому засіданні підтримав раніше надані заперечення на позов, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи до судового засідання не з»явилася, про причини неявки суд не повідомила, в зв»язку з чим на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у позику грошові кошти в сумі 4 715 000 грн., які зобов»язався повернути до 01 травня 2013 року, а у разі прострочення сплатити штраф у розмірі 47150 грн. за кожен місяць прострочення та кошти відповідно до ст.625 ЦК України (а.с. 10). Нотаріально посвідченою заявою від 08 листопада 2012 року [PERSON] підтвердив, що він отримав від [PERSON] 4 715 000 грн. відповідно до договору позики від 08 листопада 2012 року (а.с. 49). Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року у справі 757/31281/15-ц залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року , яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4 715 000 грн. основного боргу, 1 320 200 грн. штрафу, 329404,11 грн. 3% річних та 3 518 909,53 грн. інфляційних втрат та встановлено, що зміст договору позики від 08 листопада 2012 року та нотаріально посвідчена заява від цієї ж дати підтверджують як факт укладення між сторонами саме договору позики із визначеними умовами, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (а.с.39-48) Також , судом встановлено, що 22 листопада 2011 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримано 1 574 501,12 грн., які він зобов»язався повернути двома частинами до 23 та 24 травня 2012 року. Виконання зобов»язання забезпечено іпотекою (а.с.6,7-9). 08 листопада 2012 року позикодавцем складено вимогу, у якій він просить в строк до 22 листопада 2012 року повернути йому 1 574 501,12 грн. Позичальник із вказаною вимогою ознайомлений 08 листопада 2012 року, про що склав відповідну розписку (а.с.11). Як убачається з п.11 договору позики від 22 листопада 2011 року за згодою сторін зміни і доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально (а.с.6). Згідно ч.1 , ч.2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені\~статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Враховуючи вищезазначене , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки рішенням суду , що набрало законної сили встановлено , що між [PERSON] та [PERSON] 08.12.2012 року був укладений договір позики , чинним законодавством (ст. 1047 ЦК України) не передбачено обов»язкової вимоги щодо нотаріального посвідчення договору позики, факт отримання грошей за вказаним договором від 08.11.2012 року підтверджено нотаріально посвідченою розпискою, крім того , відповідачем [PERSON] надано докази наявності у нього грошових коштів на час укладання договору , що підтверджено наданими нотаріально засвідченими копіями договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2012 року (а.с.136-138, 139-140), договором про надання безпроцентної позики від 01 лютого 2011 року (а.с. 141-142). Решта доводів позивача спростовується матеріалами справи , крім того, суд звертає увагу, що укладаючи договір позики від 22 листопада 2011 року , сторони узгодили , що всі зміни і доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально, однак позивачем доказів укладання договору про внесення змін до договору позики 22 листопада 2011 року, який би був посвідчений нотаріально суду не надано. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed