Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до Синельниківського міськрайонного суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, треті особи: [PERSON], [PERSON], Синельниківська державна районна адміністрація, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області про визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною, визнання права спадкування на земельну частку (пай). В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач зазначив, що 20 серпня 1997 року помер його батько [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що в Книзі реєстрації смертей 21 серпня 1997 року зроблено відповідний запис № 1138. Дружина спадкодавця [PERSON] померла 19 вересня 1995 року. На момент смерті спадкодавця, спадкоємцями першої черги були позивач та [PERSON], який помер 15 жовтня 2010 року. Після смерті сина спадкодавця [PERSON], спадкоємцями залишилися його діти донька [PERSON] та син [PERSON]. Інших спадкоємців першої черги у померлого батька позивача не було Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] не звертались до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Під час життя [PERSON] заповіту не складав. Але, під час свого життя брат позивача [PERSON], під час поховання батька повідомив позивачу, що батько склав на імя брата заповіт і все своє майно заповів [PERSON]А за те, що останній доглядав його до смерті. Позивач не міг не повірити брату, так як [PERSON] дійсно доглядав батька. Саме з цих причин позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки був впевнений, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом. Приблизно наприкінці серпня 2015 року позивачу стало відомо про те, що його батько під час життя ніякого заповіту на брата не складав і брат [PERSON] спадщину після смерті батька не прийняв. Завдяки неправдивим відомостям, які повідомив позивачу його брат [PERSON], на думку позивача його права як спадкодавця були порушені тільки 25 серпня 2015 року Позивач вважає, що пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки був впевнений, що єдиним спадкоємцем після смерті батька є, його брат - [PERSON], який доглядав батька та на якого начебто померлим складено заповіт. Після зясування обставин та встановлення нотаріусом, що заповіту померлий, [PERSON] не складав, позивач 25.08.2015 року звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим. що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивач вважає причину пропуску строку поважною, тому, що він як спадкоємець був впевнений про існування заповіту на іншого родича і що він фактично був позбавлений права на спадкування. Батько позивача [PERSON] з 1 березня 1939 року по 1986 рік працював безперервно різноробочим, скотарем та конюхом в колгоспі «Комунар» Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області. З 25 листопада 1985 року [PERSON] вийшов на пенсію за віком і продовжував працювати у колгоспі «Комунар» до кінця 1986 року різноробочим. Після цього спадкодавець проживав до вересня 1995 року на території колгоспу «Комунар» за адресою: вул. Калініна, с. Надеждівка Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, а в вересні 1995 року виїхав на постійне місце проживання в [INFO], де 20 серпня 1997 року помер. Розпорядженням представника президента України від 10 лютого 1996 року № 54 Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області колгосп «Комунар» Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області перереєстрований в колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) «Комунар». На підставі рішення ХV сесії ХХІ скликання Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 15 грудня 1993 року землі сільськогосподарського використання загальною площею 6583,5 га передані у колективну власність КСП «Комунар», розташовану в с. Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області, а 13 лютого 1995 року КСП «Комунар» був виданий Державний акт на право колективної власності серії ДП СВ 0000011, зареєстрований в книзі записів держаних актів на право колективної власності на землю за № 134. На той час [PERSON] був колгоспним пенсіонером. В додатку 1 до державного акту на право колективної власності на землю [PERSON] був внесений під № 107 як член КСП. Колгоспний пенсіонер [PERSON] мав право на земельну частку (пай), але сертифікат не отримав. Позивач вважає, що має право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON] Просить суд визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною; визнати причину пропуску процесуального строку для звернення до суду з вимогами про захист своїх прав та поновити йому цей строк; та визнати право на спадкування на земельну частку (пай), зобовязавши Синельниківську райдержадміністрацію видати на його імя сертифікат на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та пояснили обставини справи таким чином, як вони викладені вище. Не заперечували проти проведення заочного розгляду справи. В судове засідання представник відповідача територіальної громади в особі Кислянської сільської ради не зявився, хоча був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області в судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особи: [PERSON], [PERSON] та представник Синельниківської державної районної адміністрації в судове засідання не зявились по невідомій суду причині, хоча про час та місце слухання справи були належним чином повідомлені. Суд, заслухавши представників позивача, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. 20 серпня 1997 року помер [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] його батьком вказаний [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер 15 жовтня 2010 року. 19 вересня 1995 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Довідкою № 434 від 21.09.2015 року виданою, виконкомом Кислянської сільської ради Синельниківського району, підтверджується, що [PERSON], [INFO] дійсно був зареєстрований за адресою: [INFO] по 05.09.1995 року. Згідно постанови приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку (пай) після смерті [PERSON], оскільки позивач, спадщину після померлого 20.08.1997 року батька [PERSON] не прийняв. Згідно листа приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області № 7/01-16 від 12.01.2016 року після померлого 20 серпня 1997 року [PERSON] спадкова справа не заведена. Довідкою архівного відділу Синельниківської районної ради підтверджується, що [PERSON] з 1 березня 1939 року по 1986 рік працював безперервно різноробочим, скотарем та конюхом в колгоспі «Комунар» Кислянської сільської ради. Згідно копії державного акту на право колективної власності на землю серії ДП СВ № 0000011 КСП «Комунар» с. Кислянка Кислянською сільською радою народних депутатів Синельниківського району Дніпропетровської області видано даний акт відповідно до рішення від 15 грудня 1993 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 134. Згідно довідки № 1521-08/02 від 25.02.2015 року управління Держземагенства у Синельниківському районі Дніпропетровської області в державному акті на право колективної власності на землю КСП «Комунар», який видано Кислянською сільською радою та зареєстровано в Синельниківській районній раді народних депутатів 13 лютого 1995 року за № 134, громадянин [PERSON] в списку додатку до державного акту, які знаходяться в управління Держземагенства у Синельниківському районі, значиться під № 107. Згідно листа № 233 від 22.01.2015 року архівного відділу Синельниківської райдержадміністрації розпорядженням Представника Президента України від 10 лютого 1996 року № 54 Синельниківської районної державної адміністрації колгосп «Комунар» Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області перереєстровано в колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) «Комунар». В протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Комунар» за 1994-2000 роки відомості про прийняття та звільнення [PERSON] відсутні. В протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Комунар» за 1995 рік список-додаток до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Комунар» відсутній. Відомості про надання сертифікату на право на отримання земельної ділянки [PERSON] відсутні. Трудові книжки колишніх членів колгоспів та КСП Синельниківського району на зберіганні в архівному відділі відсутні. Згідно довідки № 3288 від 10.10.2016 року управляння адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO] з 25.10.1995 року по день смерті 20.08.1997 року. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України в редакції 1990 року суб'єктами права колективної власності на землю є КСП, розпорядження земельними ділянками, переданими у колективну власність здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Відповідно до ст. 1 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, громадяни, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Відповідно до п. 2 Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 08.08.1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За Указом Президента України від 08.08.1995 року право на земельний пай отримали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з ч.1 ст.1, ст.5 Закону України від 1992 року Про колективне сільськогосподарське підприємство членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним обєднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Таким чином, членство у вказаному підприємстві не виникає автоматично, воно може виникнути після проявлення волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу. В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ розяснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку(пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Для того, щоб набути право на земельну частку (пай), згідно з вимогами зазначеного Указу, необхідна наявність таких обставин: щоб особа була членом КСП на час отримання акта про право колективної власності на землю; щоб була внесена до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю; щоб КСП отримало акт про право колективної власності на землю. Отже, право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обовязковим додатком списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом. Матеріалами справи не підтверджується, що померлий [PERSON] на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством «Комунар» державного акта на право колективної власності на землю був членом КСП та працював на цьому підприємстві. Будь-яких документальних доказів для спростування цих обставин представниками позивача суду не надано. Суд не приймає до уваги, як доказ (а.с. 14), список громадян членів КСП, де померлий значиться під № 107, оскільки довідкою архівного відділу Синельниківської районної державної адміністрації (а.с. 46) в протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Комунар» за 1994-2000 роки відомості про прийняття та звільнення [PERSON] відсутні, в протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Комунар» за 1995 рік список-додаток до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Комунар» відсутній, відомості про надання сертифікату на право на отримання земельної ділянки [PERSON] відсутні, трудові книжки колишніх членів колгоспів та КСП Синельниківського району на зберіганні в архівному відділі Синельниківської райдержадміністрації відсутні. У звязку з цим суд вважає, що померлий [PERSON] не мав права на земельну частку (пай), а тому дане право й не може бути успадковане позивачем. Згідно ст.549 ЦК УРСР фактом прийняття спадщини є подання заяви про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини або фактичне вступлення в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається з позовної заяви, позивач спадщину після померлого батька [PERSON] не прийняв ні шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, ні шляхом фактичного вступлення в управління або володіння спадковим майном. Як зазначено позивачем ніхто із спадкоємців за законом, передбачених ЦК УРСР спадщину після померлого 20.08.1997 року [PERSON] не прийняв. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 41304099, виданого 25.08.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] інформація про відкриття спадкової справи після померлого 20.08.1997 року [PERSON] станом на 25.08.2015 року у спадковому реєстрі відсутня. Згідно пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила книги шостої «Спадкове право» Цивільного кодексу України застосовується також до спадщини, яка відкрилась, але не булла прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. За таких обставин суд застосовує до даних правовідносин правила книги шостої ЦК України. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмова від її прийнятті спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 41084038, виданого 30.07.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] інформація про наявність заповітів [PERSON] у спадковому реєстрі відсутня. Відповідно до ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо в шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця він не заявив про відмову від неї. Згідно копі паспорта позивача - [PERSON] з 24.01.1970 року по час розгляду справи, зареєстрований в [INFO], на час відкриття спадщини з померлим не проживав та заяву в шестимісячний строк до нотаріуса не подавав, що також не заперечувалося представниками позивача в судовому засіданні. Таким чином, [PERSON] спадщину після померлого 20.08.1997 року батька [PERSON] не прийняв. Відповідно до змісту\~ст. 1272 ЦК\~позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Посилання [PERSON], на те що він був впевнений про існування заповіту на іншого родича не може бути визнано судом як поважна причина пропуску шестимісячного строку, встановленого ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини, оскільки дана обставина не повязана із обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Окрім того, суд зазначає, що позивач знаючи про смерть у 1997 році батька та маючи бажання прийняти спадщину після його смерті, повинен був діяти у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР. Відповідно до ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України\~визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Так, у Постанові Верховного Суду України за №6-1486цс/15 від 04. 11. 2015 року зроблено правовий висновок про те, що відповідно до частини третьої\~статті 1272 ЦК України\~за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої\~статті 1272 ЦК України\~можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Таким чином, з огляду на вищевикладене, якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через помилкову впевненість про існування заповіту на іншого родича, не перевіривши вчасно вказані обставини, то правові підстави для визначення причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною та визнання причини пропуску строку для звернення до суду поважною відсутні. Таким чином, суд, з урахуванням вищевикладеного, вважає, що позовні вимоги є безпідставними, належним чином необґрунтованими та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, у звязку з чим в їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі викладеного, та ст. 5 ЗК України, Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 08.08.1995 року, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ,

Outcome: dismissed