Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником 6/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , згідно договору дарування від 22.07.2013. Ще до того як вона стала власником 6/25 частин житлового будинку в даному домоволодінні були зареєстровані обидва відповідачі. Після 22.07.2013 обидва відповідачі у даному домоволодінні не з`являлися, у будинку не проживають та ним не користуються. В будинку на даний час проживає вона та її син [PERSON] . Відповідачі в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідачів в її помешканні є перешкодою в реалізації нею прав власника будинку, а тому з відповідним позовом звернулася до суду. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нею своїм будинком та визнати відповідачів, такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися без поважних причин, хоча повістки надсилалися за адресою місця проживання зареєстрованою у встановленому порядку та повернулися до суду з поштовою відміткою про те, що адресати відсутні. Оскільки на підставі ст.130,131 ЦПК України відповідач вважається повідомленим, а позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 6/25 частин житлового будинку від 22.07.2013, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.7,8). Згідно довідки квартального комітету №5 «Центр» від 03.12.2020 та довідки відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради №6713 від 30.11.2020, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживають (а.с.3,5). Як зазначено в позовній заяві, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у належному на праві власності позивачу будинку [ADDRESS] , однак з 2013 року по теперішній час за місцем реєстрації не проживають, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги власника житлового приміщення щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за вище вказаною адресою. На підставі ст. 72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При таких обставинах суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . На підставі ст. 141 ЦПК України враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, беручи до уваги, що позов підлягає задоволенню повністю, з відповідачів слід стягнути в рівних частинах на користь Державної судової адміністрації України в розмірі 840,80 грн., а саме по 420,40 грн. з кожної. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 72, 150 ЖК України, ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved