Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог зазначив, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 15.02.2003 року по 10.10.2007 рік. Від шлюбу 22.04.2003 року народився син [PERSON], який проживає з позивачем за адресою: м. Маріуполь, вул. Халтуріна, буд. 54-а. Відповідач [PERSON] з сином не спілкується, матеріальної допомоги не надає. У звязку з тим, що на теперішній час на території Донецької області триває антитерористична операція, яка супроводжується бойовими діями, може виникнути потреба у тимчасовому виїзді за межі України з метою збереження життя дитини та уникнення будь-яких загроз її здоровю. Проте у добровільному порядку відповідач [PERSON] відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон без поважних причин. У звязку з цим позивач просить суд надати дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду за межі України малолітнього сина [PERSON] без згоди матері, а також надати дозвіл на виїзд його за межі України з 01.06.2015 року по 01.06.2016 року у м. Курськ Російської Федерації до родичів без згоди та супроводу матері. У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди матері з 07.07.2015 року по 07.07.2016 року. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином та у встановленому законом порядку. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутність сторін, заочно, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.02.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії 1-ЖД № 348640, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РУЮ м. Маріуполя 15.02.2003 року, актовий запис № 67. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Костіна». Відповідно до свідоцтва про народження серія 1-НО № 344600, виданого 19 травня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РУЮ м. Маріуполя Донецької області, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2007 року № 2-3808/2007 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 09.11.2007 року. 16.05.2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського МУЮ у Донецькій області [PERSON] видано свідоцтво про розірвання шлюбу Серії І-НО № 268581. Відповідно до довідки № 13271, виданої 28.04.2015 року КСН «Новоселівка», [PERSON], [INFO] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], разом з сином [PERSON], [INFO]. Згідно з актом, складеним комісією КСН «Новоселівка» 30.05.2015 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає разом з сином [PERSON], [INFO], за адресою: м. Маріуполь, вул. Халтуріна, буд. 54-а, з 2009 року по теперішній час. Акт складено в присутності сусідів та 02.06.2015 року затверджено головою КСН «Новоселівка» [PERSON] Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що мати дитини не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон без вагомих причин. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. У відповідності з п. 2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної [PERSON] № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з його правами та обовязками, покладеними на нього Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини сторін судом не встановлено.

Outcome: approved