Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить виключити з актового запису про народження № 304 від 25 квітня 2019 року, складеного Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області дані про нього як про батька дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог посилається на те, що 26 грудня 2005 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Фактично шлюбні відносини між ними припинені у грудні 2013 року. Офіційно їх шлюб було розірвано лише 18 березня 2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя. 18 червня 2019 року відповідач народила сина, батьком якого було записано його, [PERSON] , адже вони на час народження дитини перебували у зареєстрованому шлюбі. Проте він не є біологічним батьком дитини, адже з грудня 2013 року не підтримує з відповідачкою будь-яких відносин. Більш того, вона проживає з іншим чоловіком - [PERSON] , та з яким 14 лютого 2018 року вони уклали шлюб на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. При цьому відповідач не заперечує, що він не є батьком дитини. Сторони до зали судових засідань не прибули. Від позивача поштою надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач через канцелярію суду подала заяву про визнання позову у повному обсязі. Одночасно зазначила, що з доводами позову згодна, з позивачем дійсно не проживає з грудня 2013 року, але шлюб між ними було розірвано лише 18 березня 2019 року. [INFO] року вона народила сина [PERSON] , батьком якого записано позивача, адже на час народження дитини вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Проте позивач не є біологічним батьком дитини, адже з грудня 2013 року вони не підтримують будь-яких відносин, у тому числі як чоловік та жінка. Батьком дитини є [PERSON] , з яким вона проживає з 2017 року. Третя особа [PERSON] також надав заяву, в якій просив розглядати справу без нього. Зазначив, що з відповідачкою [PERSON] проживає однією сім`єю з червня 2017 року. [INFO] вона народила сина [PERSON] , батьком якого записано позивача. Проте позивач не є біологічним батьком дитини, адже з грудня 2013 року дружина не підтримує відносин з [PERSON] Вважає себе батьком дитини та проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, викладені ними у заявах, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 березня 2019 року, яке набрало законної сили 17 квітня 2019 року, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що був зареєстрований 26 грудня 2005 року Виконкомом Коньківської сільської ради Тельманівського району Донецької області, актовий запис № 8. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановленими та доведеними обставинами, викладеними у мотивувальній частині вказаного вище рішення є те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2005 року до його розірвання. Як вбачається з свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , виданого 25 квітня 2019 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] у місті Донецьк Донецької області. Батьками дитини зазначені [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Згідно ч. 1, 2 ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. ст. 122, 124, 126, 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Позивач стверджує, що не є біологічним батьком дитини, адже з грудня 2013 року не підтримує будь-яких відносин з відповідачкою. Крім того, вона уклала шлюб з іншим чоловіком. На підтвердження вказаних обставин позивач надав копії свідоцтв про шлюб, про народження, що видані установами, розташованими на території Тельманівського (на даний час Бойківського) району Донецької області, населені пункти якого входять до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р. Згідно даних, що містяться у наданих документах, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 14 лютого 2018 року; прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . [INFO] в подружжя народився син [PERSON] . За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, оцінюючи надані заявником документи про народження, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну, виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про шлюб та народження, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач пред`явлені позовні вимоги визнала, підтвердила те, що позивач не є біологічним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Враховуючи наведене, аналізуючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, а також приймаючи до уваги позицію третьої особи - [PERSON] , який вважає себе батьком дитини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та приходить до висновку про їх задоволення шляхом виключення з актового запису №304 від 25 квітня 2019 року про народження [PERSON] , складеного Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відомостей про [PERSON] як про батька дитини. Згідно п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Ухвалюючи рішення, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат, та виходить з такого. Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Так, позивачем заявлено вимогу про виключення з актового запису про народження відомостей про нього як про батька (вимога немайнового характеру), яка задоволена судом у повному обсязі. За вказану вимогу позивачем було сплачено судовий збір в загальній сумі 768,40 гривень, двома платежами, по 384,20 гривень. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Дана норма права кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% понесеного позивачем судового збору, що становить 384,20 гривень. Решта сплаченого позивачем судового збору (50%), що становить 384,20 гривень, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: approved