Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що 31 жовтня 2010 року він передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 815 дол. США, які останній мав використати на лікування своєї матері, що проживає в м.Одеса, з терміном повернення до 21 грудня 2010 року, про що відповідач написав відповідну розписку. Вказував на те, що станом на 20 грудня 2013 року відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав та постійно просив відстрочити строк повернення боргу, посилаючись на сімейні обставини, проте будь-яких реальних дій щодо погашення заборгованості [PERSON] не вчиняє у зв'язку з чим він змушений звернутись з позовом до суду. Враховуючи вище викладене, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 6511,85 грн., а також понесені судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився, від нього до суду надійшла заява про те, що він не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, а саме в газеті «Урядовий кур'єр». У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець (позивач) передав позичальнику (відповідачу) позику в розмірі 815 дол. США та позичальник зобов'язався повернути вказану суму позики до 21.12.2010 року, що підтверджується оригіналом відповідної розписки, наявної в матеріалах справи (а/с 5). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку (а/с 5). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оскільки справа слухається без участі відповідача, то суд приймає до уваги докази, які наявні в матеріалах справи. Згідно положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вище наведене, наявні в матеріалах справи та досліджені судом письмові докази, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення боргу за договором позики. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з оригіналу квитанції про сплату судового збору, при зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 264 грн. 00 коп., виходячи із суми позову та вимог Закону України «Про судовий збір», зокрема пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4, відповідно до якого ставка судового збору за звернення до суду з позовною заявою майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2014 року встановлено в сумі 1218 грн., таким чином, враховуючи ціну позову позивачу слід було сплатити судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн. при цьому роз'яснивши позивачу його право клопотати про повернення надмірно сплаченого судового збору у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у випадках зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved