Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 19.03.2013 року. Після скасування рішення Криворізького районного суду від 25.07.2013 року по даній справі в касаційному порядку, справа надійшла до суду 26.12.2013 року. Представник позивача [PERSON], в ході судового засідання позов підтримав та просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] 50 000 гривен в рахунок повернення боргу за договором позики, та 500 грн. в рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував, що 24.12.2012 року між сторонами по справі було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримала від [PERSON] в позику 50 000 грн., які зобов'язалася повернути до 10.01.2013 року. Стверджував, що передача коштів відбулася в присутності двох свідків, а договірні зобов'язання сторін підтверджені розпискою. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, проти його задоволення заперечувала. В обґрунтування заперечень вказувала на відсутність факту передачі [PERSON] коштів від [PERSON], наполягала на тому, що перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] була повідомлена про факт недостачі в магазині, де працювала продавцем, у зв'язку з чим, під тиском та погрозою з боку [PERSON], який і відбирав від неї розписку на ім'я [PERSON], побоюючись, що її притягнуть до кримінальної відповідальності та у зв'язку з цим відберуть доньку, вона склала розписку, в якій вказала, що зобов'язується віддати суму коштів. Наполягала на тому, що факту передачі коштів не було, в розписці відсутня вказівка на отримання нею коштів, а лише зафіксований обов'язок повернути кошти. Не заперечувала того факту, що договір позики в судовому порядку не оскаржила, мотивувала це тим, що він є неукладеним, оскільки в розписці відсутня згода за всіма істотними умовами договору, як це передбачено законодавством, а саме відсутня умова передачі грошей. Будучи присутнім в судовому засіданні 12.09.2014 року [PERSON] та допитаний за його згодою, в порядку ст.. 184 ЦПК України (а.с.138), вказав, що він є фізичною особою підприємцем та дійсно [PERSON] працювала у нього продавцем в магазині. Але 24.12.2012 року він як фізична особа дав [PERSON] в борг 50 000,00 грн., про що вона написала розписку. Зазначав також, що дав в борг вказані кошти на її прохання, що в неї виникли якісь проблеми. Вказував, що після передачі їй грошей та за відсутності у нього вільного часу [PERSON] і написала розписку в присутності [PERSON] та [PERSON], яким він довіряв. Будучи присутньою в судовому засіданні 10.07.2014 року [PERSON] та допитана за її згодою, в порядку ст.. 184 ЦПК України (а.с.138), зазначала, що з 06.03.2012 року по 01.11.2012 року вона працювала продавцем в ФОП [PERSON] та дійсно розписку 24.12.2012 року писала вона, але під погрозою та тиском [PERSON], побоюючись того, що її можуть притягнути до кримінальної відповідальності як її колегу та що погрожували позбавити її батьківських прав відносно її дитини. Вважала, що це була розписка в зв'язку з виниклою недостачею в магазині, про яку їй повідомили після того, як вона не вийшла на роботу з 01.11.2012 року. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитаних в якості свідків позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З вище вказаного вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 та є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Як вбачається з тексту розписки [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] 50000 грн. до 10.01.2013 року (а.с. 15). Тест вказаної розписки є доказом укладення договору позики, виникнення між сторонами договірних відносин, та безпосереднього факту передачі коштів [PERSON] Відповідно до ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У зв'язку з вище викладеним суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини - позики. Згідно з ч.2 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічне положення закріплене і в ст. 1051 ЦК України, яка визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Твердження відповідача в частині того, що вказані кошти вона не отримувала, а договір позики за відсутності факту передачі коштів є неукладеним, суд розцінює критично, оскільки це спростовується змістом розписки, факт власноручного написання якої відповідач не оспорювала. Доводи відповідача про те, що вказана в розписці сума є фактично сумою недостачі, яка виникла при виконанні нею трудових обов'язків, суд розцінює критично, оскільки хоч між сторонами і були трудові відносини (а.с. 120), але відповідач в порушення ст. 60 ЦПК України, не довела факту наявності недостачі при виконанні нею обов'язків продавця. До суду не надано акту інвентаризації, факт недостачі не зафіксований наслідками аудиторської перевірки, тощо, у зв'язку з чим, враховуючи їх повне заперечення позивачем, який наполягав на тому, що передача коштів мала місце, розглядаючи позов за принципами змагальності та диспозитивності, вважає вказані доводи відповідача недоведеними. Пояснення [PERSON] допитаної за правилами допиту свідка, щодо написання розписки про повернення суми недостачі, а не позики,суд не може прийняти до уваги оскільки вона є заінтересованою особою, та крім цього покази свідка не можуть бути доказом факту укладення чи не укладення договору, для якого встановлена законом обов'язкова письмова форма (п.12 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Крім того, жоден із допитаних в рамках кримінального провадження за № 12013040450000032, яке було закрито, ні [PERSON], ні [PERSON], ні [PERSON] не зазначали, що ця розписка написана в рахунок виниклої недостачі, зазначаючи тільки те, що в присутності [PERSON] та [PERSON] ця розписка написана, а [PERSON] відомо тільки зі слів. Позивач в судовому засіданні вказував, що не пам'ятає чи мала [PERSON] недостачу на момент звільнення, наказу на її звільнення не надав, чому змінив свої покази порівняно з показами даними в ході досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12013040450000032 за заявою [PERSON], пояснив, що недостача за трудовим договором та за договором позики це є іншими предметами спору, наполягав на тому, що факт передачі коштів [PERSON] в сумі 50000 грн. мав місце, і це було здійснено на її прохання, і зумовлене її особистими потребами, які йому невідомі. Крім цього, згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стверджуючи, що вказану розписку була складена [PERSON] під тиском та погрозами, про що вона зверталася до органів міліції (матеріали кримінального провадження № 12013040450000032), [PERSON] та її представник не заперечували того факту, що [PERSON] до суду з відповідним позов не зверталася, не ставила перед судом питання про визнання договору недійсним з причини укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вище вказане свідчить, що даний договір позики, в силу ст. 204 ЦК України є дійсним. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Стаття 545 ЦК України передбачає, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як вбачається з тексту розписки, [PERSON] зобов'язалася повернути суму позики до 10.01.2013 року, але обов'язок повернути кошти на момент розгляду справи не виконала. Наявність оригіналу розписки у позивача, за відсутності в ній відміток про виконання, в силу ст. 545 ЦК України, свідчить про те, що зобов'язання є невиконаним, що не заперечувала і сама [PERSON] З врахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики. Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір на суму 500 грн. (а.с. 1), який враховуючи повне задоволення позовних вимог, в силу ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved