Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним іпотечного договору від 29 липня 2014 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1277, через порушення вимог інструкції національного банку України, оскільки він, заявник є інвестором банківської установи на підставі укладеного з ним 26.09.2012 року договору про залучення його коштів на умовах субординованого боргу № 12-20551. Визнання недійсним зазначеного правочину необхідне для визнання недійсним відповідних договорів купівлі-продажу 18 лютого 2016 року третій особі [PERSON] У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову не визнав, вважаючи вимоги нормативних документів Національного банку України не носять законодавчого характеру та обовязковими до виконання. Треті особи в судове засідання не зявилися, хоча про дату та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановлений законодавством спосіб, їх відсутність не перешкоджає розгляду цієї цивільної справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За положеннями вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених фізичними особами позовних вимог. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з положеннями ч.2 ст.16 і ч.1 і ч.3 ст.215 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч.1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам законодавства. У відповідності до положень ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, відповідно, договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. Виходячи з положень п.2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст.4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства; положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до ст.ст.1 і 8 Конституції України; відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За матеріалами справи вбачаються обставині, які визнані сторонами, за якими 29 липня 2014 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та позивачем був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1277, у відповідності до котрого банківській установі в іпотеку були передані житловий будинок № 46 по вул. Авіаторів с. Іванковичі Васильківського району Київської області, загальною площею 1\~161, 5 кв.м., житловою площею 184,9 кв.м., та дві земельні ділянки за той же адресою, площею 0,1800 га, кадастровий № 3221483301:01:009:0651, та площею 0,0260 га, кадастровий № 3221483301:01:009:099, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Іпотекою за вказаним правочином забезпечені вимоги банку, як іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 196 від 29.07.2014 року укладеного між установою та третьою особою - [PERSON], відповідно до якого позичальнику надається кредит у розмірі 18\~000\~000 грн. на термін до 28 липня 2019 року включно зі сплатою процентів в розмірі 20% річних від суми фактичної заборгованості за кредитом та додаткових угод до кредитного договору, укладених протягом строку його дії (п. 1.1 іпотечного договору). Як вбачається з умов п. 1.1, 1.2, укладеного 26.09.2012 року між сторонами договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу № 12-20551, банківська установа, відповідач у справі, приймає від інвестора (позивача у справі) грошові кошти на умовах субординованого боргу на депозитному рахунку і зобовязується повернути їх інвестору та виплатити проценти на умовах та в порядку, в розмірі 10\~707\~777, 77 доларів США та розміщується на строк по 03 жовтня 2019 року (включно). Вимоги щодо укладання угоди про залучення коштів на умовах субординованого боргу зазначені у главі 3 розділу 3 Інструкції «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні», затвердженої постановою Національного банку України № 368 від 28.08.2001 року (надалі «Інструкція»). Згідно положень п. 3.9 Інструкції, на період чинності укладеної угоди (до часу погашення облігації), банк-боржник не має права укладати договорів, за якими у банку-боржника виникає або може виникнути: ●обов'язок щодо передавання Інвестору коштів/майна та/або виконання фінансових/майнових зобов'язань щодо Інвестора (крім тих випадків, якщо таке передавання банком-боржником майна є сплатою процентів за залученим субординованим боргом) або ●право вимоги до Інвестора (крім договорів, за якими банк-боржник залучає кошти від Інвестора). Банк-боржник здійснює розрахункові операції з Інвестором, якщо вони не призводять до кредитування або іншого розміщення коштів у Інвестора, або до зустрічних вкладень між банком та Інвестором, або до виникнення вимог банку-боржника до Інвестора. Положеннями п. 3.8 договору передбачено, що банк може здійснювати розрахункові операції з інвестором (або повязаними з ним особами), якщо вони не призводять до кредитування або іншого розміщення коштів у інвестора (або повязаних з ним осіб) або до зустрічних вкладень між банком та інвестором (або повязаними з ним особами). За оспорюваним договором іпотеки від 29 липня 2014 року, у банку, відповідача у справі, може виникнути право вимоги до іпотекодавця (позивача [PERSON]О.), тобто в такому випадку банк є кредитором, а позивач боржником, та у разі проведення розрахункової операції по погашенню кредитної заборгованості за рахунок майнового поручителя (іпотечного майна) призведе до зустрічних вкладень між банком та інвестором. Таким чином, у відповідності із встановленими вимогами Національного банка України (інструкції) та умов договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу № 12-20551 від 26.09.2012 року, на період його чинності банк боржник (відповідач у справі) не мав права укладати договорів, за якими у нього могли виникнути право вимоги до Інвестора (крім договорів, за якими банк-боржник залучає кошти від Інвестора); та він мав право здійснювати розрахункові операції з Інвестором, якщо вони не призводять до виникнення вимог банку-боржника до Інвестора, до зустрічних вкладень між банком та інвестором (або повязаними з ним особами). Таким чином, підставою для визнання недійсним іпотечного договору від 29.07.2014 року укладеного між відповідачем - банківською установою, як іпотекодержателем, та позивачем, як іпотекодавцем, є порушення під час його укладення вимог п. 3.9 глави 3 розділу 3 Інструкції «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні» (затвердженої постановою НБУ № 368 від 28.08.2001 року) та умов п. 3.8 договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу № 12-20551 від 26.09.2012 року, оскільки укладення договору іпотеки обумовлює виникнення у банківської установи права вимоги до інвестора, та при здійсненні взаємних розрахунків між іпотекодавцем та іпотекодержателем у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості призводить до зустрічних вкладень між банком та інвестором, оскільки за договором про залучення коштів на умовах субординованого боргу № 12-20551 від 26.09.2012 року боржником є банк, а за оспорюваним договором іпотеки від 29.07.2014 року боржником є інвестор. Суд критичне ставиться до стверджень представника банківської установи, що вимоги нормативних документів Національного банку України не носять законодавчого характеру та обовязковими до виконання, враховуючи повноваження Національного банку України, визначені в положеннях ст.6, п.п.4 і 5 ст.7, ст.ст.14, 15 і 55 Закону України «Про Національний банк України». На підставі наведеного та

Outcome: approved