Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про поновлення строку для звернення з позовом до суду, визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання за нею права власності на домоволодіння, посилаючись на те, що влітку 2004 року їй стало відомо, що [PERSON] має намір продати домоволодіння, розташоване по [ADDRESS], яке належать йому на праві приватної власності, в зв'язку з чим, 17 липня 2004 року вона уклала із [PERSON] угоду купівлі-продажу належного йому на праві приватної власності житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS], при цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даного домоволодіння, зокрема, щодо ціни, передачі житла у власність, виготовлення документів на домоволодіння, оформлення договору в нотаріальній конторі за їх кошти. На підтвердження укладеної угоди 17 липня 2004 року нею було сплачено [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 000 гривень, про що свідчить розписка, написана особисто [PERSON]. Після сплати грошей, вона від [PERSON] отримала ключі і документи на належне йому домоволодіння, зробила у ньому ремонт та стала в ньому проживати, обробляти присадибну земельну ділянку, однак до цього часу [PERSON] договір купівлі-продажу належним чином не оформив, так як помер [INFO] року, при цьому його єдиним спадкоємцем за законом є його син - відповідач по справі [PERSON], який не заперечує щодо визнання за нею права власності на домоволодіння належне його батьку [PERSON] Позивач вважає, що зі своєї сторони вона виконала всі покладені на неї обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатила всю обумовлену суму вартості домоволодіння, безперешкодно користується будинком, а у зв'язку з неможливістю [PERSON], який помер та відповідача по справі, який проживає в іншій місцевості, з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між нею та померлим [PERSON] дійсно укладено в його присутності, однак нотаріально його посвідчити не має можливості, тому вона звернулась з даним позовом до суду. Представник позивача - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання послуг представництва від 21 серпня 2014 року (а.с. 16), будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву (а.с. 22), згідно якої просить справу розглянути в його відсутність, підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач, будучи належними чином повідомленим про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву (а.с. 23), згідно якої просить справу розглянути в його відсутність, позов визнає повністю та не заперечує щодо його задоволення. З цих підстав суд вважає можливим ухвалити судове рішення згідно ст. 174 ЦПК України, а також відповідно до ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що влітку 2004 року позивачці [PERSON], [INFO] (а.с. 3) стало відомо, що [PERSON] має намір продати домоволодіння, розташоване по [ADDRESS], яке належать йому на праві приватної власності (а.с. 11, 12-14), в зв'язку з чим, 17 липня 2004 року вона уклала із [PERSON] угоду купівлі-продажу належного йому на праві приватної власності житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS], при цьому сторони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даного домоволодіння, зокрема, щодо ціни, передачі житла у власність, виготовлення документів на домоволодіння, оформлення договору в нотаріальній конторі за їх кошти. На підтвердження укладеної угоди 17 липня 2004 року позивачкою було сплачено [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 000 гривень, про що свідчить розписка, написана особисто [PERSON] (а.с. 9). Після сплати грошей, позивачка від [PERSON] отримала ключі і документи на належне йому домоволодіння, зробила у ньому ремонт та стала в ньому проживати, обробляти присадибну земельну ділянку, однак до цього часу [PERSON] договір купівлі-продажу належним чином не оформив, так як помер [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про його смерть (повторне) серії [NUMBER] від 15 серпня 2014 року (а.с. 8), при цьому його єдиним спадкоємцем за законом є його син - відповідач по справі [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 7), який не заперечує щодо визнання за позивачкою права власності на домоволодіння належне його батьку [PERSON] (а.с. 23). Позивач вважає, що зі своєї сторони вона виконала всі покладені на неї обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу) - сплатила всю обумовлену суму вартості домоволодіння, безперешкодно користується будинком, а у зв'язку з неможливістю [PERSON], який помер та відповідача по справі, який проживає в іншій місцевості, з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між позивачкою та померлим [PERSON] дійсно укладено в його присутності, однак нотаріально його посвідчити не має можливості, тому позивачка звернулась з даним позовом до суду (а.с. 1, 2, 19а, 19б). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт неможливості нотаріального оформлення угоди купівлі-продажу. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, враховуючи, що сторони домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу та відбулось повне його виконання, але неможливо нотаріально посвідчити договір, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним обґрунтовані та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов, оскільки згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Також суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача, щодо поновлення йому строку на звернення до суду з позовною заявою, оскільки суд вважає, що позивачем строк звернення до суду з позовною заявою пропущено з поважних причин. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: approved