Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач став власником вказаної частини квартири в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] . За вказаним заповітом, інші 2-3 частини вказаної квартири було заповідано відповідачу та третій особі, але вони не оформили право власності на свої частки та взагалі не виявляють бажання на даний час вступати у спадщину за заповітом. Відповідач по справі є племінником позивача та сином третьої особи, яка є рідною сестрою позивача. Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, але не проживає в ній з 2001 року і по даний час. На сьогоднішній день реєстрація відповідача у житловому приміщенні спірної квартири позбавляє позивача права на оформлення субсидії та інших можливостей здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.11.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановлений законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до заповіту від 26.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. за реєстраційним №3263, [PERSON] заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру за номером [ADDRESS] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожному в рівних частинах. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2018 року [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно до довідки №92 від 21.03.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до акту про не проживання від 21.08.2018 року [PERSON] не проживає в кв. [ADDRESS] з 2001 року і до сьогоднішнього дня. Згідно ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У силу ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено у пункті 34 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи, що відповідач є також власником спірної квартири, суд не вбачає законних підстав, для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою.

Outcome: dismissed