Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Відповідача, просить визнати Додаткову угоду №1 від 25.06.2009 до Кредитного договору № 014/2548/74/52764 від 26.02.2007, укладеного між Сторонами недійсною з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач вказує, що вказану Додаткову угоду, згідно умов якої збільшилась фактична сума заборгованості по кредиту на суму заборгованості за процентами, яка складає 13 954,75 доларів США, він не підписував, про що зазначено у висновку експерта від 01.04.2013 №01/В. За вказаних обставин позивач вважає, що укладення Додаткової угоди №1 не відповідало його внутрішній волі, а тому наявні підстави для визнання її недійсною. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.09.2015 р. в задоволенні позову відмовлено, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2015 р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.03.2016 р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.09.2015 р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2015 р. скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи вказані рішення суд касаційної інстанції вказав, що вимоги позову полягали у визнанні оспорюваної угоди недійною, тоді як суди при вирішенні спору керувалися положеннями закону про визнання угоди нікчемною. Суди дійшли передчасного висновку, що позивачам були вчинені дії з погашення кредитної заборгованості згідно умов оспорюваної додаткової угоди № 1, оскільки, судами залишено поза уваги доводив Позивача, що платежі за кредитним договором ним сплачувалися у розмірі згідно усних вказівок працівників банку і при його особистому підрахунку була виявлена невідповідність фактично сплаченої суми з погашення кредиту із обов'язковою. Саме під час листування з цього приводу з банком Позивач у 2012 р. дізнався про існування додаткової угоди №1, що і стало підставою для звернення до суду. Також судам слід перевірити чи міг бути Позивач обізнаний про існування додаткової угоди № 1 під час укладання додаткової угоди № 2, оскільки остання укладена з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, визначеного кредитним договором, а не додатковою угодою № 1. В судовому засіданні Позивач позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Категорично заперечив укладання та підписання оспорюваної додаткової угоди. Зазначив, що платежі здійснював в розмірі згідно телефонних вказівок працівників банку. Також вказав, що під час укладання додаткової угоди № 2 не знав про існування додаткової угоди № 1, вважав, що ним укладається перша додаткова угоди з метою зменшення фінансового навантаження. Представник позивача в судовому засіданні позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовної заяви, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, підтримав раніше подані письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі та матеріали кредитної справи Позивача, що надана Відповідачем на запит суду, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, сторонами не заперечується, що 26.02.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Відповідач, Банк, Кредитодавець) та [PERSON] (далі - Позивач, Позичальник) було укладено Кредитний договір №014/2548/74/52764 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Відповідач надав Позивачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 300000 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 13,25% та з остаточним поверненням 26.02.2027 р. Умовами вказаного кредитного договору (п. 1.3) між сторонами узгоджено, що погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватися, згідно графіку погашення кредиту (додаток до Договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п. 1.1 цього Договору, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно або згідно графіку погашення кредиту ануїтетними платежами. Згідно платіжного календаря за вказаним кредитом, що є невід'ємним додатком до Кредитного договору, з яким ознайомлений Позивач, його орієнтований щомісячний платіж за стандартною формою погашення заборгованості в період з березня 2007 р. по листопад 2009 р. становив в середньому приблизно 4300,00 дол. США (а.с. 45-49 т. 1). Наданий Відповідачем розрахунок заборгованості свідчить про фактичне часткове погашення Позивачем заборгованості за обраною ним стандартною формою погашення заборгованості до червня 2009 р. (а.с. 54-57 т. 1). 25.06.2009 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та іншою особою від імені позивача була укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору №014/2548/74/52764 (далі - Угода №1). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач вказує, що Угоди № 1 з Відповідачем не укладав та не підписував, що є підставою для визнання її недійсною. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 27.02.2015 за №13125/13126/14-32, складеним експертами Київського науково-дослідного інститут судових експертиз, який приймається судом до уваги як належний та допустимий доказ, встановлено, що підпис від імені [PERSON], що міститься в графі «Позичальник» напроти рядка «Підпис» у додатковій угоді № 1 від 25.06.2009 р. до Кредитного договору виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його підпису. (а.с.112-115 т. 1). Загальновідомим фактом є те, що обов'язковою передумовою вирішення питання про реструктуризацію заборгованості за кредитом є відповідне звернення Позичальника до Кредитодавця. Останній не вправі вирішувати такого роду питання одноособово. Як вбачається з матеріалів кредитної справи Позивачем до Відповідача подавалася заява щодо зменшення щомісячного обов'язкового платежу по кредиту №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 р., згідно якої ним особисто вказано платіж, який він може погашати без затримок в розмірі 3-3,5 тис. дол. США (а.с. 191 т. 2). Тобто, даною заявою Позивач просив Відповідача зменшити щомісячне кредитне навантаження з приблизно 4300,00 дол. США до 3-3,5 тис. дол. США. Написання та подання вказаної заяви стороною Позивача в належний спосіб в ході розгляду справи не спростовано. На засіданні Кредитного комітету Банку, що оформлено протоколом № 585 від 25.06.2009 р., вирішено провести реструктуризацію заборгованості Позивача, застосувавши кредитні канікули строком 12 місяців, протягом яких збільшити розмір заборгованості за тілом кредиту та встановити розмір фіксованої суми, що буде сплачуватися Позичальником під час дії «кредитних канікул» - 2000,00 дол. США. Провести капіталізацію простроченої заборгованості за тілом та/або відсотками та сплату першого платежу шляхом сторнування розрахованої пені (т. 2 а.с. 128). Зазначене вище рішення Кредитного комітету надійшло своє відображення в умовах оспорюваної Угоди № 1 Так, відповідно умов вказаної Угоди № 1 її укладено між Сторонами з метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України Сторони угоди досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) Кредиту наступним чином: 1. Сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість Позичальника за Кредитним договором, строк сплати якої настав у такому порядку: 1.1. Станом на дату укладання цієї Додаткової угоди фактично заборгованості Позичальника за Кредитним договором по сплаті суми кредиту становить 272500 дол. США. 1.2. Станом на дату укладання цієї Додаткової угоди заборгованість Позичальника за Кредитним договором, строк сплати якої настав, становить 13954,75 дол. США, з яких 3750,00 дол. США - заборгованість з погашення суми Кредиту; та 10204,75 дол. США - заборгованість погашення процентів. 1.3. На підставі цієї Додаткової угоди з 25.06.2009 р. фактична заборгованість за сумою Кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, в зв'язку з чим, відбувається зміна строку погашення заборгованості. 1.4. Позичальник зобов'язується здійснити погашення заборгованості у майбутньому у складі щомісячних платежів відповідно до Графіка погашення Кредиту та інших платежів за Кредитним договором, що є додатком до цієї Додаткової угоди. 2. Тимчасово на період з 25.06.2009 р. до 25.06.2010 р. Сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу Позичальником за Кредитним договором до розміру, визначеного в Графіку погашення за кредиту та інших платежів за Кредитним договором, що є додатком до цієї Додаткової угоди у такому порядку: 3.1. протягом строку Кредитних канікул сукупна заборгованість Позичальника по сплаті процентів за Кредитом відповідно до умов Кредитного договору становить 37778,36 дол. США (сукупна заборгованість за процентами), яка підлягає сплаті Позичальником на таких умовах: 3.1.1. протягом кредитних канікул Позичальник зобов'язується сплатити 64% сукупної заборгованості за процентами (надалі - пільгова заборгованість за процентами) шляхом здійснення щомісячних платежів по 2000,00 дол. США в період дії кредитних канікул.» Згідно руху коштів по рахунку та наданого Відповідачем розрахунку заборгованості останнім 25.06.2009 р. проведено реструктуризацію боргу, а Позивачем в період кредитних канікул з 25.06.2009 р. до 25.06.2010 р. сплачувалися платежі по 2000,00 дол. США, тобто у розмірі, встановленому умовами оспорюваної Угоди № 1. Саме такий розмір погашення заборгованості визначений орієнтовним графіком погашення кредиту до нею, що є невід'ємною частиною угоди (а.с. 53 т. 1). Вказаний графік підписаний Позивачем, оригінальність підпису Позивачем не оспорена. Таким чином, суд приходить до висновку, що виключно на підставі заяви Позивача Відповідачем проведено реструктуризацію наявної за Позивачем заборгованості, з урахуванням його побажань та матеріальних можливостей. Крім того з матеріалів кредитної справи вбачається, що Позивачем до Відповідача 16.08.2010 подано та підписано заяву-анкету Позичальника на зміну умов кредитування: 2 фаза. Згідно вказаної заяви Позивач в зв'язку з зниженням доходу та збільшенням платежів, пов'язаних з підвищенням курсу валюти, просив розглянути питання про встановлення йому розміру щомісячного платежу в 2400,00 дол. США терміном на 12 місяців. Позначення вказаної анкети «2 фаза» свідчить про повторне звернення Позивача до Банку з заявою про реструктуризацію боргу. За наслідками розгляду вказаної заяви Кредитним комітетом Банку 09.09.2010 р., протокол № 1006, прийнято рішення про проведення зміни умов кредитування шляхом застосування зміни схеми погашення кредиту із стандарту на ануїтет та пролонгацію кредиту до 26.05.2031 р. Провести капіталізацію простроченої заборгованості шляхом сторнування розрахованої пені. В свою чергу вказане рішення Кредитного комітету Банку знайшло своє відображення в умовах Додаткової угоди № 2 від 14.09.2010 р., підписання якої Позивачем визнається. Так, умовами додаткової угоди № 2 був збільшений термін дії кредиту на 51 місяць; змінено схему погашення кредиту з стандартної на ануїтетну; щомісячний платіж згідно графіку погашення встановлено в сумі 3424.48 дол. США. Таким чином на підставі повторної заяви Позивача Банком вдруге проведено зміни умов кредитування. Як вбачається з розрахунку заборгованості, Банком вдруге списано нараховану Позивачу пеню за кредитом, що Позивачем не заперечено та не спростовано в належний спосіб. Аналіз Кредитного договору, Угоди № 1, Угоди № 2 свідчить, що останньою змінюються саме умови угоди № 1, а не умови Кредитного договору, оскільки згідно наданого Відповідачем розрахунку заборгованості станом на вересень 2010 р., з урахуванням сплачених Позивачем в період кредитних канікул з 25.06.2009 р. до 25.06.2010 р. платежів по 2000,00 дол. США, заборгованість за кредитом склала 289778,84 дол. США. Так, судовим розглядом встановлено, що оспорювана Угода № 1 за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що Позивач її не підписувала. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочині недійними» підписанння договору особою, яка не має на це повноважень та волевиявлення власника є підставою для визнання договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. Згідно умов п. 3.1.1. оспорюваної угоди, яка згідно доводів Позивача ним не підписувалася, а відтак, її умови йому не відомі, Позичальник взяв на себе зобов'язання протягом 12 місяців 15 числа кожного місяця сплачувати банку платежі в розмірі 2000,00 дол. США. При цьому, як вбачається із проведеної особисто Позивачем звірки здійснених ним платежів, наданих ним квитанцій про сплату заборгованості, наданого Відповідачем розрахунку заборгованості, в період кредитних канікул з 25.06.2009 р. до 25.06.2010 р. Позивачем сплачувалися платежі по 2000,00 дол. США, тобто у розмірі, встановленому умовами оспорюваної Угоди № 1. Таким чином доводи Позивача, що він не виконував умов оспорюваної угоди спростовуються вищевказаними встановленими судом обставинами. При цьому суд критично ставиться до доводів Позивача, що погашення заборгованості здійснювалося ним у розмірі, які повідомляли працівники банку, оскільки, виконуючи вказівки працівників банку про внесення платежів в розмірах вдвічі менших ніж передбачено умовами Кредитного договору, без підписання відповідної угоди з Банком, Позивач мав усвідомлювати ризик можливої недобросовісності працівників банку; виникнення заборгованості за кредитом в значно більшому розмірі; відповідальність за неналежне виконання умов кредитного договору, що встановлені чинним законодавством та договором, виконання яких є обов'язковим для сторін його підписавших. Підписані та визнані сторонами умови договору є обов'язковими перед будь-якими усними вказівками працівників банку. Доводячи перед судом правомірність заявлених Позивачем вимог він посилається виключно на висновок почеркознавчої експертизи. При цьому, суд зауважує наступне, висновок експерта є одним із доказів і не має пріоритету перед іншими видами доказів та має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами у відповідності до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи фактичне виконання Позивачем умов Додаткової угоди № 1 від 25.06.2009 р., а саме, сплати платежів у розмірах та строки, визначені Угодою № 1 та орієнтовним графіком погашення кредиту до неї, який підписаний Позивачем, що ним не оспорюється, логічність та послідовність дій Позивача із подання ним до Відповідача заяв про реструктуризацію заборгованості та зменшення щомісячного кредитного тягара з 4300,00 дол. США до 3-3,5 тис. дол. США, а в подальшому, до 2400 дол. США, суд приходить до висновку щодо відсутності обставин, які б підтверджували відсутність у Позивача вільного волевиявлення, яке б відповідало його волі на укладання оспорюваної Угоди № 1, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. При цьому, судовим розглядом встановлено, що оспорювана Угода № 1 була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, а саме, реструктуризації наявної за Позивачем заборгованості, надання йому Банком кредитних канікул, зменшення щомісячного фінансового тягара, та сприяння можливості своєчасної плати Позивачем кредиту.

Outcome: dismissed