Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 17.07.2020 між ним та виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті ради був укладений договір найму житла, що перебуває у комунальній власності міста, відповідно до якого йому та членам сім`ї [PERSON] та [PERSON] було надано в користування житлове приміщення у будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до зазначеного договору позивач зобов`язався у місячний термін укласти договори про надання комунальних послуг з утримання будинку з визначеними у встановленому порядку виконавцями послуг у місті Кривому Розі, здійснювати щомісяця у встановлені строки обов`язкову оплату за надані послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території. 28.07.2020 він та члени його сім`ї зареєстрували своє місце проживання за вищевказаною адресою. З відомостей КОМДФС «Нова-Ком» він дізнався, за квартирою нарахована велика сума заборгованості за комунальтні платежі, в тому числі заборгованість перед КП «ЖЕО №20» у розмірі 2263,12 грн за утримання будинку та території, а також за послуги з надання холодної води та відведення в сумі 542,44 грн. Враховуючи, що право користування на квартиру він набув лише 17.07.2020, позивач вважає, що відповідач безпідставно нарахував йому заборгованість попереднього власника квартири, яка виникла до моменту надання йому квартири, а тому просить суд: зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку [PERSON] за квартирою [ADDRESS] заборгованість попереднього власника квартири за період до 17.07.2020: за утримання будинку та території в сумі 542,44 грн та за послуги з надання холодної води та відведення в сумі 542,44 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в підготовче судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, надала до суду пояснення в яких просила розгляд справи проводити за відсутності представника. Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що 17.07.2020 між [PERSON] та виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті ради було укладено договір найму житла, що перебуває у комунальній власності міста №16 (а.с. 5-6), згідно з яким у користування позивача та членів його сім`ї була передана квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим [PERSON] отримав ордер на жиле приміщення (а.с. 7). 28.07.2020 позивач та члени його сім`ї: [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою №5 Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби (а.с. 8). Зі змісту довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби №21 та №9 (а.с. 8, 9) вбачається, що за колишнім користувачем квартири [PERSON] рахується заборгованість за утримання будинку та території в сумі 542,44 грн та за послуги з надання холодної води та відведення в сумі 542,44 грн. \~ \~ \~ \~З листа комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №20» №29 від 08.10.2020 (а.с. 10) вбачається, що не погоджуючись з нарахуванням заборгованості за колишнього споживача, позивач звертався з вимогою щодо її списання, проте отримав відмову, оскільки діючим законодавством не передбачено списання боргів з оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Статтею 1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено, що виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ст. 1, ч.2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єктами цього Закону, є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд. Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, плата за послуги нараховується щомісячно. Статтею 67\~ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень статті 68ЖК\~України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Разом з цим, Верховний Суд у своїй постанові у\~справі №\~686/6276/19 від\~01.09.2020 вказав, що відповідно до ст. 20 Закону «Про\~житлово-комунальні\~послуги» споживачі\~зобов`язані\~оплатити житлово-комунальні\~послуги,\~якщо вони\~фактично користувалися\~ними.\~Тобто новий\~власник майна\~не зобов`язаний\~повертати борги\~попереднього власника,\~якщо суд\~установить,\~що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. За таких обставин, позивач не повинен сплачувати заборгованість попереднього власника квартири, що нараховувалась до 17.07.2020: за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 542,44 грн та за послуги з надання холодної води та відведення в сумі 542,44 грн. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16\~ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Однак, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права є неправильним та неефективним, оскільки комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №20» не заявляє вимоги до позивача про стягнення заборгованості, що утворилась за період проживання колишнього власника та у своєму листі лише зазначає про неможливість її списання з тих підстав, що така процедура не передбачена чинним законодавством України. Більш того, зобов`язання відповідача виключити з обліку по особовому рахунку вищевказану заборгованість може позбавити права комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №20» пред`явити свої вимоги до особи, внаслідок дій чи бездіяльності якої утворилася спірна заборгованість, або до її спадкоємців. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За приписами частини 1 статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи з положень ч. 2 ст. 137, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні первісної позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача. Однак, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed