Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] з вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття відповідачів з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . І позивач, і відповідачі зареєстровані за вказаною адресою. Позивач зазначає, що [PERSON] з листопада 2003 року у квартирі не проживає, а [PERSON] з серпня 2018 року. Згідно позовної заяви відповідачі не сплачують за квартплату та комунальні платежі за вказаною адресою та добровільно знятися з реєстрації не бажають. Позивачу відомо, що [PERSON] проживає у Російській федерації, а [PERSON] у Естонії. В той же час, позивач змушений виплачувати комунальні платежі з розрахунку до зареєстрованих у квартирі осіб, та факт реєстрації вказаних осіб у квартирі не надає можливість позивачу отримувати субсидію, у зв`язку з чим він звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою суду від 04.07.2019 року провадження у справі призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.09.2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачі в судові засідання не з`явились, причини неявки не повідомили, відзиву не подали. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № Н33-7687 від 26.09.1997 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Аналогічна інформація підтверджується відповіддю КП «ХМБТІ» № 1062116 від 07.06.2019 року. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.06.2019 року та 04.07.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житла та не приймають участі у спільному побуті, не проводять поточний ремонт. Позивач не чинить ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачами, особистих речей та майна, які належать відповідачам в зазначеному житловому приміщенні немає. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що позивач та відповідачі є рівноправними власниками квартири. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116Житлового кодексу Української РСР(далі-ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, виселення тощо. Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач та відповідачі є рівноправними власниками вказаної квартири, а інститут права власності не надає можливості позбавляти власника права користування житлом, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації, позовні вимоги позивача не є обґрунтованими. Більше того, показання свідка [PERSON] , яка зазначала, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2003 року, а [PERSON] близько 15 років, та свідка [PERSON] , який зазначив, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2010 року, а [PERSON] з 2005 року, які ними були надані судовому засіданні, не відповідають даним, які ними зазначені в акті обстеження квартири [ADDRESS] , та на які як на підтвердження своїх позовних вимог посилається позивач. Слід звернути увагу на те, що дата вказаного акту відсутня. Також в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] у літку 2019 року приїжджав до м.Харкова. Крім того, доводи позивача щодо несплати відповідачами витрат на комунальні послуги не є підставою для зняття відповідачів з реєстрації, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідачів про стягнення таких витрат. Неможливість позивача оформити субсидію також не є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за вказаною адресою та не спростовує вищевказаних висновків суду. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на тим, що позивач є звільненим від сплати судового збору, він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed