Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

позивач звернувся до суду 10 червня 2016 року з позовом, який 23.11.2016р. уточнив, вказавши, що з 16 червня 1998 року він почав працювати в ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК»), пропрацювавши там майже 18 років. Відповідно пункту 13 [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (далі [PERSON]), його робоче місце на ПАТ «ПівдГЗК» характеризувалось наявністю фізичних навантажень, що перевищували нормативні показники. [PERSON] пункту 16 [PERSON] комісією встановлено, що він працюючи слюсарем черговим та з ремонту устаткування РЗФ-2 (16.06.1998-01.10.1998; 06.11.2002-20.08.2015) в ВАТ «ПівдГЗК» (з 20.01.2014 ПАТ «ПівдГЗК») внаслідок недосконалості робочого місця виконував роботи повязані з впливом фактичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники. Працюючи механіком дільниці РЗФ-2 також виконував роботи, повязані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники. Відповідно до п. 17 [PERSON] його робоче місце характеризувалось наступними показниками: маса вантажу, що піднімається та переміщується вручну, кг: 30-49.5 при санітарних нормах до 30; робоча поза-періодичне перебування в незручній позі, % зміни: 31.8-54.8 при санітарних нормах до 25; робоча поза-перебування у вимушеній позі,5 зміни: 27.6-29.2 при санітарних нормах до 10; статистичне навантаження :величина навантаження за зміну (кгС) при утриманні вантажу двома руками: 217 400-238 400 при санітарних нормах до 70\~000; нахили тулуба, рази: 138-150 при санітарних нормах 51-100. Важкість праці слюсаря чергового та з ремонту устаткування РЗФ-2 відноситься до 3 класу 3 ст. шкідливості, механіка дільниці РЗФ-2 за важкістю праці відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості. Факт вини адміністрації ПАТ «ПівдГЗК» в отриманні ним профзахворювань, встановлено в пунктах 13, 16. 17, 18, 19 [PERSON] комісією, а саме порушення вимог чинного законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, що виявляються в порушеннях нормативів фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники. В результаті підприємство не створило безпечні та не шкідливі умови праці, що передбачено на законодавчому рівні. Більш того, саме роботодавець несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених норм. [PERSON] законодавства роботодавець на перший план повинен зважувати на пріоритетність життя і здоровя працівників у процесі виробничої діяльності підприємства. Працюючи на підприємстві, він не знав і не був ознайомлений з тим, що на його робочому місці було перевищення встановлених державою норм праці. В результаті за висновком медико-соціальної експертної комісії від 24 травня 2016 року йому була встановлена втрата професійної працездатності 70% з наступним оглядом 01.05.2017 року та встановлена II група інвалідності, в зв'язку з професійним захворюванням з датою чергового переогляду 01.05.2017 р. В результаті отриманих захворювань він щоденно змушений переносити моральні страждання та переживання, оскільки змушений для підтримання стану свого здоровя постійно проходити лікування. За висновками лікарів йому рекомендовано медикаментозне лікування спеціальними лікарськими засобами, щорічні курси реабілітації, санітарно-курортне лікування, дотримання дієти та режиму харчування та ін. Він хронічно відчуває болісні навантаження: постійні ниючі болі в поперековому відділі хребта з пострілами та іррадіацією в ноги, біль при рухах та ході; терпкість правого стегна, біль та скутість рухів у колінних суглобах; слабкість в ногах; біль в шийному відділі, в правому плечі, відчуття постійного оніміння пальців на руках; оніміння та викручування болі в кистях, стопах, судоми мязів пальців ніг, біль в плечових суглобах, ліктьових; біль за грудиною; біль в потиличній ділянці; підвищення артеріального тиску; тремор рук; загальну слабкість. Він змушений постійно приймати медикаменти та використовувати лікарські засоби, бо через болі часто не має змоги займатися побутовими справами, переносити навіть незначні фізичні навантаження. Часті больові синдроми турбують його навіть вночі, від чого він почуває не лише фізичний, а й моральний дискомфорт, почуваючи себе через відсутність можливості виспатися та повноцінно відпочити виснаженим та в постійному нервовому стані. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди він виходить з розрахунку: 216 місяців (кількість відпрацьованих місяців помножити на 1450 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2016 р.) = 313\~200 грн. Вказана сума не може компенсувати його підірване здоровя та ІІ групу інвалідності, однак хоча б частково може виступити компенсацією його моральних страждань. Тому позивач просить стягнути з ПАТ «ПівдГЗК» суму 313200 грн. за спричинену моральну шкоду (а.с. 1-6, 57-62). В судовому засідання представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, наполягав на їх задоволенні. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON]С позовні вимоги не визнали з підстав, викладених в запереченнях (а.с. 42-45), вказавши, що відповідно до п. 19 [PERSON] від 03.03.2016, враховуючи роботу [PERSON] впродовж 17 років в умовах впливу шкідливих факторів та неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів підприємства, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на висновок МСЕК від 24.05.2016 р., яким позивачу встановлено 70% втрати працездатності з наступним оглядом 01.05.2017 р. та встановлена II група інвалідності, згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціального профпатологічного лікувально-профілактичного закладу від 04.02.2016 року №215 вперше позивач звернувся до медичного закладу стосовно сильного болю у хребті ще аж у 2002 році та амбулаторно лікувався протягом 2002-2009 року, а у 2010 році у позивача була виявлена - радикулопатія. Сильно погіршився стан здоровя з 2013 року - зросла біль у шиї та попереку. Тобто, позивач ще майже протягом 3-х років свідомо і добровільно працював у шкідливих з постійними сильними болями у шиї та попереку, радикулопатією шийною та крижовою. Твердження [PERSON] відносно змушеної зміни способу необґрунтовані та не підтверджені жодним доказом. Позивач не лише знав про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на даному підприємстві, але й свідомо продовжував працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. [PERSON] пропрацював у важких та шкідливих умовах праці більше 17 років, незважаючи на те, що для отримання права на пенсію на пільгових умовах, відповідно до п. а) ч. 1 ст. 13 «Про пенсійне забезпечення» йому було достатньо пропрацювати в таких умовах лише десять років. Позивач мав право на пенсію на пільгових умовах за списком №1, а пішов на пенсію 21.06.2016 р. та крім цього продовжує працювати підсобним робітником дільничних допоміжних робіт управління та громадського харчування на ПАТ «ПівдГЗК», тобто [PERSON] після отримання права на пенсію добровільно працював у шкідливих умовах ще майже 10 років та і на теперішній час продовжує працювати. Таким чином, позивач значно перевищив необхідний для отримання права на пільгову пенсію час роботи у шкідливих та важких умовах; при цьому останній знав про їх негативний вплив на нього та умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди, наприклад - переведення на іншу, менш шкідливу роботу в межах професії. Позивачем не доведено причинний зв'язок між завданою шкодою та протиправними діяннями підприємства. Розмір відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованим та визначеним без урахування засад розумності, виваженості та справедливості, тому просять в задоволення позову відмовити повністю. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. У судовому засіданні встановлено, що позивач з 16 червня 1998 року він почав працювати і з перервами до теперішнього часу працює в ПАТ «ПівдГЗК» (а.с.8-12 - копія трудової книжки). [PERSON] медичному висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання від 04.02.2016 р. № 215 [PERSON] встановлено професійний характер захворювання (а.с. 13-15). [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03 березня 2016 року, причиною зазначеного професійного захворювання [PERSON] є недосконалість його робочого місця, оскільки він виконував роботи повязані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники (а.с. 16-19). Висновком МСЕК від 24 травня 2016 року (а.с. 20) [PERSON] первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 70% та другу групу інвалідності, з 04 травня 2016 року по 01 червня 2017 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання. Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03 березня 2016 року причиною зазначеного професійного захворювання [PERSON] є недосконалість його робочого місця, оскільки він виконував роботи повязані з впливом фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники. Так, маса вантажу, що піднімається та переміщується вручну, кг: 30-49.5 при санітарних нормах до 30. Робоча поза-періодичне перебування в незручній позі, % зміни: 31.8-54.8 при санітарних нормах до 25, перебування у вимушеній позі,% зміни: 27.6-29.2 при санітарних нормах до 10. Статистичне навантаження :величина навантаження за зміну (кгС) при утриманні вантажу двома руками: 217400-238400 при санітарних нормах до 70000 Нахили тулуба, рази: 138-150 при санітарних нормах 51-100. Умови праці слюсаря чергового та з ремонту устаткування РЗФ-2 за важкістю праці відноситься до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості. Робоче місце механіка дільниці РЗФ-2: маса вантажу що піднімається та переміщується вручну, кг: 40 при СН до 30. Умови праці механіка дільниці РЗФ-2 за важкістю праці відносяться до ІІІ класу 2 ступеня шкідливості. Відповідно до пункту 19 зазначеного [PERSON], враховуючи роботу [PERSON] впродовж більше 17 років в умовах впливу шкідливих факторів та неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів підприємства, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо. При цьому не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ПАТ «Південний ГЗК» обов'язку виконувати вимоги частини другої статті 153 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання. Враховуючи викладене, суд не може взяти до уваги доводи представників відповідача про те, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні ним професійного захворювання. Доводи представників ПАТ «Південний ГЗК» про те, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням позивача і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а відповідач не має можливості обмежити тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці суд не приймає до уваги, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03 березня 2016 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та затвердженого Головним державним санітарним лікарем міста [PERSON], Криворізького та Широківського районів, який відповідачем не оспорюється та є дійсним. (а.с. 16-19). Посилання представника ПАТ «Південний ГЗК» в запереченнях на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці та не виходив свідомо на пенсію не приймаються до уваги судом, оскільки нездійснення або неналежне здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які б усунули вплив негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди. Разом з тим визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд керується роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Вирішуючи питання щодо розміру компенсації позивачу завданої йому моральної шкоди, суд також враховує відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Зокрема в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України, № 42310/04, 21.04.2011 року, Суд визнав вимогу заявників про відшкодування їм нематеріальної шкоди в розмірі 80000 євро надмірною і встановив відшкодування в розмірі 35000 євро, і лише першому заявникові, а в у справі [PERSON] проти України № 45872 19.12.2013 року була встановлена Судом компенсація нематеріальної шкоди в розмірі 4500 євро, попри те, що заявник просив 30000 євро. Беручи до уваги тяжкість ушкоджень здоров'я позивача та моральні страждання [PERSON], які виражаються у фізичному болю у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, а також враховуючи стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці саме на підприємстві відповідача ПАТ «Південний ГЗК», конкретні обставини по справі і наслідки, що наступили, суд вважає необхідним визначити компенсацію моральної шкоди позивачу у розмірі 100 000 гривень. Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи. [PERSON] частини третьої статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. (мінімальний розмір), оскільки вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial