Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що 17.03.2006 року між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб після чого він дозволив їй та її дітям [PERSON], 1995 року народження та [PERSON], 2001 року народження зареєструвати своє місце проживання в квартирі [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності. Вказував на те, що отримавши реєстрацію місця проживання, відповідачі, зокрема [PERSON] та її старший син [PERSON] почали відверто з нього знущатись, перетворили його життя на жахіття, відбирали пенсію, зловживали алкогольними напоями, а також наносили йому тілесні ушкодження про що він звертався в правоохоронні органи з відповідною заявою та відомості були внесені в ЄРДР і розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України. Крім того [PERSON] та її син постійно його переслідують та погрожують фізичною розправою. Також зазначав, що у зв'язку з неприязними стосунками, які склались між ним та відповідачами через їх поведінку в травні 2013 він був вимушений залишити власну квартиру та орендувати інше житло для проживання та звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.11.2013 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Вказував на те, що відповідачка [PERSON] забирала його пенсію та отриманні грошові кошти витрачала на придбання спиртних напоїв при цьому не сплачувала платежі за користування комунальними послугами, у зв'язку з чим з листопада 2013 року відключено водо та газопостачання, а комунальні устави, що надають вказані послуги звернулись до суду з позовом про стягнення з нього як з власника вказаного житла заборгованості за надані ними комунальні послуги. У зв'язку з наведеним просив зобов'язати відповідачів усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом їх виселення з належної йому квартири, а також зобов'язати УДМС в Чернівецькій області зняти відповідачів з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити та пояснив, що з відповідачкою він уклав шлюб та дозволив їй проживати у своїй квартирі, оскільки йому стало її шкода так як вона та її діти не мали де проживати. В подальшому в процесі співжиття, відповідач та її син почали зневажливо ставитись до нього, відбирали його пенсію, били, ображали, про що він повідомляв правоохоронні органи. На даний момент через проживання відповідачів у належній йому квартирі він позбавлений можливості здійснювати право власності відносно свого майна, змушений проживати у своїх друзів, оскільки співжиття з відповідачами є неможливим через їх поведінку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, вказав на те, що до переїзду в квартиру позивача відповідач [PERSON] проживала у притулку, окрім того у неї є родичі у селі, які забезпечені житлом, а тому остання має куди посилитись у разі задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в неї немає іншого житла окрім квартири позивача та спочатку вказувала на те, що її рідна мати померла, в подальшому змінила свої пояснення та зазначила, що вона не може проживати разом з матір'ю в селі. Переконувала в тому, що вона не порушує правил співжиття та позивач здійснює наклеп на неї, оскільки його ніхто не бив, а навпаки вона розшукувала позивача після того як він покинув свою квартиру та в подальшому обіцяла сплачувати комунальні платежі за умови проживання її та доньки у спірній квартирі. Просила в задоволенні позову відмовити. Допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON], інтереси якої як законний представник представляла [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона проживає у спірній квартирі разом з матір'ю з того часу як їй виповнилась 5 або 6 років, за цей період у неї склались приязні стосунки з позивачем, проте між її матір'ю та [PERSON] часто виникали конфлікти, сутички, після яких вони мирились та продовжували проживати разом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча неодноразово повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав його недоведеності та безпідставності. Прокурор та представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні вирішення спору залишили на розсуд суду та при винесені рішення просили врахувати інтереси неповнолітньої дитини та права позивача як власника квартири. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Першотравневого РВ у м. Чернівці УДМС України в Чернівецькій області в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, прокурора, представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1,2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу (а/с 75). Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 386 ЦК України, вказано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що у спірній квартирі окрім позивача також зареєстровані відповідачів як його члени сім'ї, що підтверджується довідкою КЖРЕП №9 від 16.09.2013 року (а/с 28). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України сторонами, їх представниками та іншими особами, які беруть участь у справі визнаний факт проживання відповідачів у вказаній вище квартирі. Згідно ч. 1,2 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.11.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано (а/с 5). У відповідності до положень ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, положеннями ст. 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] систематично порушували правила співжиття з відповідачем, зокрема постійно ображали останнього у зв'язку з чим з травня 2013 року позивач не проживає в належній йому квартирі, при цьому відповідачі, продовжуючи проживати у квартирі [PERSON] не сплачували за використанні ними комунальні послуги в результат чого виникла заборгованість за послуги газопостачання, що підтверджується копією судового наказу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.10.2013 року,крім того за послуги водопостачання існує заборгованість в розмірі 7740,59 грн. та на даний момент у квартирі за адресою [ADDRESS] водопостачання відключено (а/с 29, 30). Окрім того, як вбачається з матеріалів по закриттю кримінального провадження №12013270020000754 позивач 15.05.2013 року звернувся в Першотравневий РВ УМВС України в Чернівецькій області з заявою про те, що в ході словесного конфлікту з відповідачем [PERSON], остання спричинила йому тілесні ушкодження. Відповідно до акту судово-медичного дослідження №661 від 16.05.2013 року, при проведені обстеження [PERSON] було виявлено наступні тілесні ушкодження: садно голови; рана черевної стінки. Тілесне ушкодження у вигляді садна голови виникло в результаті дії твердого тупого предмету, або ударів об такі. Тілесне ушкодження у вигляді рани черевної стінки виникло від дії кромки гостро-ріжучого предмету, можливо ножа і відносяться до легких ті ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров'я. Як вбачається зі змісту постанови слідчого СВ Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області від 17.06.2013 року у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР №12013270020000754 від 15.05.2013 року, органом досудового розслідування було встановлено, що в діях [PERSON] містяться ознаки складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, але у зв'язку з тим, що [PERSON] до своєї дружини претензій не мав та відмовився від підтримання обвинувачення, вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачами [PERSON], та [PERSON] часто виникали конфліктні ситуації, які в результаті призвели до неможливості проживання [PERSON] у своїй власній квартирі. Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. Відповідно до ст. 155 Житлового Кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Так, судом встановлено, що проживання відповідачів у належній позивачу квартирі порушують його права як власника квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до довідки Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області №722 від 14.10.2014 року в с.Перебиківці проживає мати відповідача [PERSON], у власності якої перебуває житловий будинок (а/с 167). За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині виселення відповідачів з метою усунення перешкод позивачу в користуванні його власністю. Разом з тим, відсутні підстави для зобов'язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Таким чином, рішення суду про виселення є підставою для зняття відповідачів з реєстрації, а тому вимога про зобов'язання зняти їх з реєстрації є зайвою. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial