Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 03.11.2014 року. Згідно довідки виконавчого комітету Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за № 1341 від 09 липня 2021 р., станом на 09 липня 2021 року у житловому будинку № 5 за вищевказаною адресою значиться зареєстрованим: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , проте ніякого відношення до володіння чи розпорядження даним нерухомим майном не мають, оскільки позивач є законним власником, а отже вони втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, вважає, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з придбанням позивачем вищевказаного нерухомого майна, що і стало причиною звернення до суду. Позивач в своїй позовній заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі надали заяви про визнання позову, в якій просили припинити їх право користування житловим приміщенням. Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер №28933994, [PERSON] є власником квартири що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно довідки виконавчого комітету Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за № 1341 від 09 липня 2021 р., станом на 09 липня 2021 року у житловому будинку № 5 за вищевказаною адресою значиться зареєстрованим: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 9), проте ніякого відношення до володіння чи розпорядження даним нерухомим майном не мають, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 03.11.2014 року (а.с. 6). Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388 ЦК України та Житловий кодекс Української РСР; ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії, яка порушує це право. Таким чином, відповідно до положень норм статей 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Отже, внаслідок зміни власника квартири, відсутністю відповідачів за місцем реєстрації тривалий час - більше трьох років, позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися житловим приміщенням квартири [ADDRESS] на власний розсуд, що є перешкодою у володінні та розпорядженні майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позивач за захистом своїх прав та інтересів вимушений був звернутися до суду з цим позовом. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням обґрунтовані та знайшли своє об`єктивне підтвердження в судовому засідання, позовні вимоги визнано відповідачами і тому вони підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні із позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 953 гривень 00 копійок, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved