Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом до Ковельського міськрайвідділу державної виконавчої служби Головного теруправління юстиції у Волинській області (далі - В ДВС), просить скасування арешт, накладений на кваартиру, виключити запис про арешт квартири з Єдиного реєстру заборон відчудження нерухомого майна (далі - Реєстр). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.05.04 р. він та його батько - [PERSON] - набули у власність [ADDRESS]. [INFO] його батько помер. Під час прийняття спадщини після смерті батька він дізнався про арешт квартири. Звернувшись до відповідача, він дізнався, що арешт було накладено 24.05.05 р., реєстраційний номер обтяження 2000138, за постановою Ковельської ДВК від 20.05.05 р., вих. № 22 726/2; інформації про виконавчий документ, у зв»язку з яким було накладено арешт, відсутня. Покликаючись на п. 5 ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат, кожен зокрема, позов підтримали, обгрунтувавши його вищенаведеним. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, хоча відповідач належно оповіщений. Про причини неявки свого представника суду не повідомив. Письмового заперечення проти позову до суду не подав. Попередньо подав до суду заяву з проханням справу розглядати у відсутності його представника. Позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що згідно з договором міни від 24.05.04 р., посвідченим нотаріально; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 17.06.04 р., сформованим Волинським облбюро техінвентаризації, позивач та [PERSON] стали співвласниками (в рівних частках) вказаної вище квартири. Наведене вище стверджується копіями: договору міни та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 17.06.04 р., сформованого Волинським облбюро техінвентаризації. Як слідує з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 23.11.04 р. відділом рацс Ковельського МРУЮ Волинської області, [PERSON] помер [INFO]. Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об»єктів нерухомого майна № 77 126 259 від 27.12.16 р., як позивач, так і [PERSON] значаться співвласниками (в рівних частках) вказаної вище квартири, на яку 24.05.0 р. накладено арешт Ковельською держнотконторою як на власність позивача на підставі постанови Ковельської ДВК. Як слідує з копії листа відповідача № 27 028/04 - 39/5 від 07.12.16 р., інформації про стан виконання виконавчого документа, згідно якого було накладено арешт на майно боржника, немає з огляду на те, що інформація про стан виконання виконавчого документа, згідно якого було накладено арешт на майно позивача як боржника відсутня, архівні справи знищено згідно з Інструкцією з організації примусового виконання рішень, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до положень ст. ст. 18, 55 Закону України «Про виконавче провадження» у його редакції, що була чинною за станом на винесення постанови про обтяження майна - 20.05.05 р., арешт на майно боржника міг накладатися держвиконавцем у відкритому виконавчому провадженні шляхом: - винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; - винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; - проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Держвиконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилалась держвиконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копія постанови держвиконавця про арешт майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилалась боржнику та, відповідно, до установ або органів, зазначених у ч. 2 другій цієї статті. Постанова держвиконавця про арешт майна боржника підлягала оскарженню боржником начальнику відповідного В ДВС або до суду у 10 - денний строк. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту держвиконавець складав акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника держвиконавець був вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном, про що зазначалось в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлювались держвиконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони держвиконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягло за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом. Арешт застосовувався: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Держвиконавець зобов'язаний подбати про забезпечення умов реалізації майна боржника, які не ущімлюють його законних інтересів. Як слідує із змісту ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» у його редакції, що була чинною за станом на винесення постанови про обтяження майна - 20.05.05 р., майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в ч. 8 ст. 55 цього Закону, передавалось на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним держвиконавцем (далі - зберігачеві), під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видавалась боржникові, стягувачеві, а у випадках, коли обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачеві. Особа, якій передано на зберігання описане майно, могла ним користуватися, якщо особливості цього майна у разі користування не призведуть до його знищення або зменшення цінності. Порушення заборони держвиконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом. Згідно із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у його редакції, що була чинною за станом на винесення постанови про обтяження майна - 20.05.05 р., особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з - під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з - під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з - під арешту за постановою держвиконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з - під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання. Майно боржника може бути звільнено з - під арешту за постановою начальника відповідного В ДВС, якому підпорядкований держвиконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника В ДВС про звільнення майна боржника з - під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з - під арешту - боржнику. За наявності письмового висновку експерта щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або коли витрати, пов'язані із зверненням на нього стягнення, перевищать грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, майно боржника може бути звільнено з - під арешту за постановою держвиконавця, що затверджується начальником відповідного В ДВС. Копія постанови держвиконавця про звільнення майна боржника з - під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови начальника В ДВС та держвиконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду у 10 - денний строк. Як слідує зі змісту нині чинного п. 9.9 розд. 9. «Оперативне зберігання документів в органах державної виконавчої служби» Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом МЮ України від 25.12.08 р. N 2 274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. З врахуванням наведеного вище суд приходить до висновку, що виконавче провадження по виконанню виконавчого документа, за яким було накладено арешт на майно позивача, на даний час завершене і знищене за спливом термінів зберігання. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у його редакції, що втратив чинність частково з 05.10.16 р., у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні держвиконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, держвиконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника держвиконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в ч. 2 цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Тобто виконавець у даному випадку мав винести постанову про закінчення виконавчого провадження та зняти усі арешти, накладені в рамках відповідного виконавчого провадження. Так, згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідь відповідача на звернення позивача, що свідчить про знищення матеріалів того виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт, безсумнівно, свідчить про пасивність поведінки відповідача у забезпеченні дотримання важливого положення закону під час виконання виконавчого провадження, що унеможливлює у подальшому порушення важливого права позивача як сторони виконавчого провадження - права власності, що обмежувалось лише з огляду те, що було чинним та виконувалось конкретне виконавче провадження. З огляду на існування у Єдиному Реєстрі заборон відчудження об»єктів нерухомого майна за станом на 27.12.16 р. відомостей про таке обтяження майна як арешт, що накладений за заявою Ковельської ДВК, хоча виконавче провадження вже знищене, передбачених вказаною вище нормою закону дій в частині зняття арешту на квартиру, В ДВС зроблено не було. Однак, позивач має право власності на частку у квартирі, на яку накладений на арешт. Це обтяження є діючим і стосується частки позивача у квартирі та квартири в цілому і обмежує права позивача на реалізацію права розпорядження своїм нерухомим майном та права на спадкування іншої частки у квартирі, що належала за життя [PERSON]. Тому позовні вимоги позивача в частині виключення з Єдиного Реєстру заборон відчудження об»єктів нерухомого майна запису про арешт квартири суд вважає підставними та такими, що підлягають до задоволення. Однак, суд враховує, що позивач не є особою, якій належить право закладати позов про звільнення майна з - під арешту в розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження».

Outcome: partial