Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним, та просив суд визнати його право на приватизацію 1/2 частини земельної ділянки у Садовому товаристві «Сфера»; припинити право власності відповідача на 1/2 частину земельної ділянки у Садовому товаристві «Сфера»; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки у Садовому товаристві «Сфера». Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. До суду надала свої письмові заперечення в яких просила суд відмовити у задоволенні позву. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 27 травня 2006 року [PERSON] відмовився від спадщини яка залишилася після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO]. Відповідна заява була подана до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за №3-1551 державним нотаріусом [PERSON] (а.с. 4) Згідно із ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами визнано, що [PERSON] за життя не оформлював право власності на земельну ділянку [ADDRESS]. Відповідно до протоку засідання правління садового товариства «Сфера» від 11 червня 2006 року [PERSON] була прийнята до членів садового товариства «Сфера» на підставі її заяви. (а.с. 38) 24 лютого 2009 року на ім'я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №3918-р від 15.09.2008р., площею 0,0755 га., земельна ділянка розташована на [ADDRESS] для ведення садівництва (а.с. 29). Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010912000947. З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні від 27.02.2014р., вбачається, що спірна земельна ділянка була у користуванні [PERSON], на даний час у домоволодінні яке знаходиться на зазначені земельній ділянці мешкає мати сторін. [PERSON] періодично відвідує її. Ці свідки особисто не заінтересовані в даній справі, рішення по цій справі не тягне для них позитивних чи негативних наслідків. Згідно із ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Набуття права на землю та порядок його забезпечення визначено ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 41 Конституції України передбачено, що Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно із ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 346 ЦК України визначений перелік підстав припинення права власності, який є вичерпним. Проте, позивачем в порушення частин 1, 4 ст.60 ЦПК України не надано суду доказів порушення його прав, з огляду на положення ст. 92 Земельного кодексу України оскільки позивач не є користувачем спірної земельної ділянки. Разом з тим ст. 257 ЦК України визначено загальний строк позовної давності, а саме загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Натомість позивач на надає докази поважності пропуску строку позовної давності. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed