Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Мотивує свої вимоги тим, що 22 липня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 010837, згідно якого предметом лізингу є автомобіль марки Daewoo Sens. Позивач оплатив рахунок на суму 6900 грн. вказуючи, що вказана сума є 10% вартості автомобіля, але автомобіль йому не надано, оскільки вказана сума виявилась комісією за організацію та оформлення договору. Вважає, що вказаний договір лізингу порушує його права споживача, порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність платежу за організацію даного договору, несправедливою є умова про можливість збільшення вартості автомобіля, в договорі чітко не визначено строк виконання зобовязань, недотримана нотаріальна форма посвідчення договору. Тому позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №010837 від 22 липня 2014 року, укладений між ним та відповідачем та стягнути з відповідача на його користь грошову суму комісії за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 6900 грн. та сплачену комісію за прийом платежу в розмірі 48,30 грн. Позивач в судові засідання призначені на 20.04.2015 року, 21.05.2015 року, 09. 06 2015 року належним чином повідомлений не зявився (а.с. 134, 158), 08.09.2015 року в суді була зареєстрована заява про чергове відкладення судового розгляду справи через знаходження позивача на військовій службі у Збройних силах України, в телефонній розмові з головуючим и суддею по справі [PERSON] повідомив, що згоден на розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Письмову заяву з цього приводу він надішле до суду при першій можливості. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, письмово просив розглянути справу без його участі, надав заперечення на позов ( а.с. 138-145). Дослідивши та оцінивши докази, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач 22 липня 2014 року уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 010837 фінансового лізингу (надалі - договір). Згідно договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу - автомобіль марки Daewoo Sens, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбавається ним на своє імя за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля. Згідно п. 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Пунктом 1.7 визначено, що предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). На підставі п.2.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Відповідно до п.2.2 Договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначену у додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Пунктом 8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Коміся за Організацію»), яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмету лізингу, б) [PERSON] Предмета Лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до даного Договору та становить 50% від вартості предмету лізингу, в) Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга визначений в Додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмету лізингу. Згідно з п. 8.2.3 Договору позивач [PERSON] зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Пунктом 9.1 Договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу. Розділом 10 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» (пункти 10.1-10.12) встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Попередні судові рішення Ковпаківського райсуду м. Суми від 24.09.2014 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 04.11.2014 року, якими визнано недійсним оспорюваний договір скасовані ухвалою ВСС від 25.02.2015 року ( а.с. 119). У вищезазначеній ухвалі ВСС зазначено як встановлене, що згідно з квитанцією від 22.07.2014 року №252 [PERSON] на виконання умов даного договору сплатив ТОВ «Лізінгова компанія « АвтоФінанс» 6900 грн. комісії за організацію договору фінансового лізингу. Попередніми судовими рішеннями не враховано, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України, не є обовязковим, тому підстави для визнання його недійсним з цих підстав відсутні. Суд не погоджується з доводами позивача щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Суд також не погоджується з доводами позивача про відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання його недійсним, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були вираховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною. Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу. Суд також не погоджується з доводами позивача, що умов оскаржуваного договору є несправедливими та створили істотний дисбаланс між правами та обовязками сторін, комісія за організацію договору лізингу не є лізинговим платежем і підлягає стягненню, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, умови пункту 10.11 ст. 10 договору передбачають відповідальність лізингоодержувача при його розірванні, позивач сам зазначив в квитанції про сплату 6900 грн., що він сплачує комісію за організацію фінансового лізингу, вказаній платіж передбачений пунктом 8.2.1 договору між сторонами. Відповідач має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, його було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 143). Доводи позивача, що представник ввів його в оману стосовно призначення платежу в сумі 6900 грн. суд вважає необґрунтованими , оскільки позивач під підпис отримував додаток №1 до договору (а.с. 20) з зазначенням та призначенням вказаного платежу, погоджувався з призначенням платежу в банківській квитанції на перерахування коштів (а.с. 23). Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 19 цього Закону якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Позивач вказує саме на перелічені обставини, як такі, що ввели його в оману, однак ним не обґрунтовано яким чином ці обставини спонукали чи могли спонукати дати згоду на укладення правочину, а тим більше позивач перед укладенням договору міг перевірити ці обставини, зокрема, наявність ліцензії та інших документів. Доказів того, що відповідач приховав від позивача інформацію про відсутність ліцензії чи інших обставин суду не надано. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову [PERSON] про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки укладений договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, відповідач мав право на укладення договору, оскільки ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу без ліцензії на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи, а використання нечесної підприємницької практики про укладенні договору не знайшло свого підтвердження, а тому немає підстав стягувати грошові кошти у розмірі 6900 грн. та 48,30 грн.

Outcome: dismissed