Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь 10000,00 грн. в рахунок виконання взятого на себе зобовязання по сплаті боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у лютому 2014 року позичив відповідачу грошові кошти у сумі 10000,00 грн., що підтверджено розпискою, в якій відповідач зобовязався повернути борг до 31 грудня 2014 року. Однак, до цього часу відповідач не повернув борг, незважаючи на те, що він неодноразово звертався до нього з проханням його повернути, у звязку з чим він звертається до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 21.12.2017 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 23 січня 2018 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 19.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні наполягав на позовних вимогах з підстав, викладених в позові. Суду пояснив, що відповідач взяв у нього в борг 10000,00 грн., які зобовязався повернути до 31.12.2014, однак до цього часу не повернув. Не заперечував факт того, що розписку він написав власноручно на прохання відповідача, оскільки той послався на похилий вік та поганий зір, але підпис в розписці особисто поставив відповідач. Також позивач пояснив, що раніше вони товаришували з відповідачем, останній неодноразово брав у нього кошти в борг, про що писав розписки. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Під час судового засідання весь час плутався в своїх поясненнях, постійно видвигав нові версії обставин справи. В наданому суду відзиву на позовну заяву зазначив, що не є стороною договору позики згідно розписки від 18.02.2014, хто такий «[PERSON] А» йому не відомо, зазначену розписку він не писав та не підписував, в борг грошових коштів у позивача не брав, тому будь-яких зобовязань перед ним не має. Згодом, в судовому засіданні 12.04.2018 під час дослідження доказів, а саме аудіозапису судового засідання від 02.10.2017 у цивільній справі ЄУ № 420/1321/16-ц, не заперечував факт отримання в борг грошових коштів у позивача згідно розписки від 18.02.2014, та погодився з поясненнями, наданими при розгляді вищевказаної справи, а саме, що відпрацював борг роботами на тракторі. В подальшому, під час дослідження матеріалів єдиного обліку №1163 від 19.07.2016, які були витребувані з Новопсковського ВП ГУНП в Луганській області, відповідач погодився з обставинами, викладеними у висновку про результати розгляду його повідомлення від 23.07.2016, зокрема, що 18.02.2014 взяв в борг у позивача 10000,00 грн., але повернув борг сіном. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оригінал боргової розписки, а також інші докази у їх сукупності з поясненнями сторін, суд дійшов наступного висновку. Правовідносини, які виникають при укладенні договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку, прийнятому у постанові від 18.09.2013 року по справі 6-63цс13. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15. На підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики позивачем надано до суду розписку відповідача від 18.02.2014 на суму 10000,00 грн., оригінал якої був досліджений в судовому засіданні. Відповідно до зазначеної розписки від 18.02.2014 відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 грн., які зобовязався повернути до 31 грудня 2014 року. Досліджену розписку суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, зобовязання їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей. Доводи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що він не є стороною по даному договору позики, хто такий «[PERSON] А» йому невідомо суд не приймає, оскільки під час судового розгляду відповідач визнав, що отримував від позивача в борг грошові кошти в сумі 10000,00 грн. Зміст розписки містить відомості про отримання відповідачем 10000,00 грн., зобовязання повернути борг в строк до 31.12.2014, містить прізвище та ініціал позичальника, прізвище та ініціал позикодавця, дату складання. Тобто, зміст розписки є зрозумілим та таким, що підтверджує факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів від позивача [PERSON] та обовязок їх повернути. Доводи відповідача про те, що з тексту розписки неможливо встановити, що саме він отримував кошти від позивача, спростовуються, окрім зазначеного вище, дослідженими в судовому засіданні аудіозаписом судового засіданні від 02.10.2017 у цивільній справі ЄУ № 420/1321/16-ц, матеріалами єдиного обліку № 1163 від 19.07.2016 за повідомленням [PERSON], з яких вбачається, що відповідач визнав факт отримання в борг у позивача грошових коштів в сумі 10000,00 грн., а також фактом знаходження оригіналу розписки саме у позивача. Крім того, суд наголошує, що ст. 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір позики від 18.02.2014, укладений між сторонами, не був визнаний судом недійсним, а тому є таким, що породжує юридичні права та обовязки учасників правовідносин. Таким чином, судом встановлено, що 18 лютого 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач [PERSON] взяв у позику у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 грн., які зобовязався повернути до 31 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В порушення вимог вище зазначених норм законодавства та умов договору позики, укладеного між сторонами 18.02.2014, відповідач належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконав та не здійснив повернення грошових коштів у встановлений договором позики строк, у звязку з чим допустив наявну заборгованість. Відповідач, всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин справи. Суд критично ставиться до тверджень відповідача про повернення взятих в борг у позивача грошових коштів, який спочатку пояснював, що відпрацював їх роботами на тракторі, а потім, що повернув їх сіном, оскільки відповідно до ст. 1049 ЦК України та умов спірного договору позики, останній зобовязаний повернути саме грошові кошти. Крім того, позицію відповідача, який в ході судового розгляду постійно змінював пояснення та не міг чітко вказати про обставини справи, суд оцінює як спробу останнього уникнути цивільно-правової відповідальності, та вважає такою, що повністю та беззаперечно спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами та встановленими в ході розгляду справи обставинами. Таким чином, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики, укладеним з позивачем 18.02.2014, не повернув суму позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду.

Outcome: approved