Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач звернувся \~до суду з вищеназваним позовом. В судовому засіданні позивач підтримав позов і пояснив, що 04 лютого 2014 року між ним та відповідачем по справі було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, що на день звернення до суду еквівалентно 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, а відповідач зобовязався повернути зазначену суму не пізніше 04 лютого 2016 року, про що відповідач 04.02.2014 року написав розписку, але у зазначений термін відмовився повернути борг, мотивуючи це відсутністю коштів, а тому він просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, що еквівалентно 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4467,61 грн.. Відповідач позов визнав і пояснив, що дійсно 04 лютого 2014 року між позивачем та ним було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав йому гроші в сумі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, а він зобовязався повернути зазначену суму не пізніше 04 лютого 2016 року, про що 04.02.2014 року написав розписку. Дана розписка була написана ним власноручно з власної волі і без примусу. Проте, вказану суму грошей він позивачеві не повернув до вказаного в розписці часу в звязку із відсутністю коштів через скрутне матеріальне становище, а тому не заперечує проти стягнення з нього боргу за договором позики в сумі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, що еквівалентно 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень та судових витрат. Судом встановлено, що 04 лютого 2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачеві гроші в сумі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, що еквівалентно 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, а відповідач зобовязався повернути зазначену суму не пізніше 04 лютого 2016 року, про що відповідач 04.02.2014 року написав розписку. Проте, не зважаючи на те, що позивач звертався до відповідача з вимогами по питанню повернення суми боргу в розмірі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, вказана сума грошей йому до вказаної в розписці дати так і не була повернута. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 04 лютого 2014 року в сумі 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, що еквівалентно 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4467,61 грн.. Указані обставини встановлено з пояснень сторін, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні: договору позики від 04.02.2014 року та розписки відповідача від 04.02.2014 року, з яких вбачається, що відповідач позичив у позивача 18400 (вісімнадцять тисяч чотириста) доларів США, що еквівалентно 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, які зобовязався повернути не пізніше 04 лютого 2016 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України \~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України \~\~позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача суми боргу за зобовязанням в гривні за офіційним курсом Національного банку України, тобто в сумі 446760 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень. На підставі задоволення позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4467,61 грн..

Outcome: approved