Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 08.07.2003 року він з Відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Відділі реєстрації актів громадського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 845. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] Вказує, що протягом року у них з дружиною виникають конфлікти та скандали. Останніх декілька місяців спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. Перебувати у подальших шлюбних відносинах Позивач не бажає, примирення між ними є неможливе, спору щодо спільно нажитого майна немає, просить шлюб між ними розірвати та місце проживання малолітнього сина визначити за його місцем проживання. В судове засідання Позивач [PERSON] не зявився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов про розірвання шлюбу підтримує, однак в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина, просив залишити дитину проживати разом з матірю. Також просив справу слухати без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов про розірвання шлюбу визнає, не заперечує проти його задоволення та просить справу розглядати у її відсутність. Додатково просила після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище «Франчук» та залишити малолітнього сина проживати разом з нею. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 08 липня 2003 року між Позивачем та Відповідачкою у Відділі реєстрації актів громадського стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб (а.з. № 845), що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідачка та Позивач шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи письмову заяву Відповідачки, суд, вважає, що після розірвання шлюбу їй слід відновити дошлюбне прізвище «Франчук». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Враховуючи те, що Позивач та Відповідачка досягли згоди щодо визначення місце проживання дитини за місцем проживання матері, суд, вважає, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері [PERSON] (Відповідачка). У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved