Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі заяви відповідача від 22 червня 2010 року б/н йому ПАТ КБ «Приватбанк» /на даний час Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»/ було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконував і станом на 31 березня 2020 року його заборгованість склала 85614,49 грн. Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у вказаній сумі 85614,49 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року було відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам роз`яснено їх право на подання відповідних заяв по суті справи. 25 серпня 2020 року відповідач надав відзив на позов у якому зазначив, що позов не визнає, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача та у задоволенні позову відмовити, аргументуючи тим, що дійсно він підписував заяву 22 червня 2010 року про надання банківських послуг, якою висловив свою згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг, які знаходяться на офіційному сайті банку www.pb.ua та які позивач вважає разом із вказаною заявою Договором банківського обслуговування без номеру та дати, але з умовами вказаних умов та правил, тарифів його /відповідача/ не ознайомлювали, дані документи він не підписував, до того ж такі умови та правила позивачем неодноразово змінювалися. Крім того, у заяві про відкриття поточного рахунку від 22 червня 2020 року процентна ставка за користування кредитними коштами, а також розмір неустойки за порушення зобов`язань не зазначені. Вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України. 23 вересня 2020 року позивач надав відповідь на відзив, якою вважав твердження відповідача, викладені у відзиві на позов безпідставними. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви, поданої відповідачем 22 червня 2010 року, ПАТ КБ «Приватбанк» /на даний час Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»/ надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки (січень 2016 року) /а.с.18,16-17/. 28 червня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, посилаючись на те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за правочином не виконував, унаслідок чого станом на 31 березня 2020 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 85614,49 грн., яка складається з: 2230 грн. - заборгованість за кредитом, 76931,42 грн. - заборгованість за процентами, 1900 грн. - пеня, 4553,07 грн. - заборгованість по штрафам / а.с.8/. Аналізуючи викладене та надані відповідачем заперечення проти позову від 25 серпня 2020 року, суд дійшов висновку, що факт виконання позивачем своїх зобов`язань за правочином та анкетою-заявою б/н від 22 червня 2010 року, підтверджується, зокрема, поясненнями самого відповідача, викладеними у вказаних запереченнях, в яких він фактично частково визнає борг, випискою по рахунку, яка підтверджує використання відповідачем кредитного рахунку /а.с. 10-15/, будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх суду не надав. Таким чином, на переконання суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України і за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до положень ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Разом з цим, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ). Таким чином, за наданими позивачем умовами та правилами надання банківських послуг /а.с. 20-43/ між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру процентів, штрафів, пені, оскільки зазначені складові договору не містять підпису відповідача. Тому позовні вимоги в частині стягнення процентів, штрафів, пені, враховуючи зазначене, є необґрунтованими, а відтак, вказані вимоги не підлягають до задоволення. Крім цього, суд позбавлений можливості стягнути проценти за правочином на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, оскільки, позивачем не надано відповідного розрахунку, а з наявного розрахунку неможливо визначити їх розмір через відсутність окремих складових заборгованості, а саме: заборгованості на певну дату тіла кредиту. Отже, з точки зору суду, відповідач має сплатити на користь позивача лише заборгованість за кредитом, що складається з поточної та простроченої заборгованості в розмірі 2230 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку / а.с. 5-9/. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 2230 грн. З огляду на зазначене в іншій частині в позові суд вбачає необхідним відмовити. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з наданої позивачем виписки по рахунку та розрахунку заборгованості /а.с. 5-9,10-15/, останній платіж по кредитному договору /поповнення готівкою в терміналі самообслуговування/ відповідач здійснив 25 жовтня 2017 року в сумі 295 грн., які були зараховані позивачем як погашення заборгованості за наданим кредитом, чим відповідно перервав строк позовної давності. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності розпочався з листопада 2017 року, а оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 28 червня 2020 року, то, виходячи з положень ст. 257 ЦК України, даний позов подано в межах встановленого законом строку позовної давності Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2102 грн.

Outcome: partial