Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 68820 грн., яке складається з відшкодування матеріальної шкоди в сумі 55056 грн. та моральної шкоди в сумі 13764 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що [INFO] приблизно о19 год. 05 хв. поблизу будинку №49 по вул. Житомирській в м. Новограді-Волинському сталася дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої загинув син позивача [PERSON]. 04.11.2015 року слідчим ВР ДТП СУ УМВС України в Житомирській області Скачковським С.П. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013060010000359 від 04.11.2015 року за ч. 3 ст. 286 КК України на підставі ст. 110, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Слідство дійшло висновку, що пішоходи [PERSON] та [PERSON] порушили п.п. 4.14 а), 4.14 б) Правил дорожнього руху, що стало причиною створення аварійної обстановки для водія [PERSON] та позбавило останнього можливості своєчасно вжити заходи передбачені п. 12.3 Правил дорожнього руху для відвернення дорожньо-транспортної події. Відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем, що підтверджується полісом. Загибеллю сина позивачу завдано матеріальної шкоди в сумі 55056 грн., яка складається з суми відшкодування у зв'язку з втратою годувальника в розмірі 41292 грн. та витрат на поховання і спорудження пам'ятника в розмірі 13764 грн. Відшкодування у зв'язку з втратою годувальника позивач розраховує виходячи з розміру 36 мінімальних заробітних плат, що передбачено п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Підставою такої виплати позивач вважає те, що на час загибелі сина він мав пенсію за вислугу років і 3 групу інвалідності. Суму відшкодування витрат на поховання і спорудження пам'ятника позивач визначив у граничному розмірі відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - в розмірі 12 мінімальних заробітних плат. Витрати підтверджуються розрахунковими документами. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 27.3 ст. 27 того ж закону в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, що складає 13764 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що на момент загибелі сина мав 3 групу інвалідності, строк дії якої закінчився у 2014 році. Крім того, він отримує пенсію за вислугу років. Загиблий [PERSON] на момент смерті тимчасово не працював, будь-яких доходів не отримував. Крім позивача з ним проживали інші родичі - мати [PERSON] і брат [PERSON], які не претендують на страхове відшкодування. Представник відповідача в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності водія [PERSON], вина якого у ДТП і спричиненні смерті загиблого [PERSON] не встановлена. Крім того, посилався на право інших родичів загиблого вимагати страхове відшкодування у випадку, якщо обов'язок страховика щодо спірних виплат буде доведено. Таким чином, позивач, за певних обставин, може мати право лише на частину страхового відшкодування. Позивачем також не надано доказів факту його перебування на утриманні загиблого сина, що також свідчить про необґрунтованість вимог щодо відшкодування у зв'язку з втратою годувальника. Треті особи [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є родичами загиблого [PERSON] На страхове відшкодування не претендують, відмовляються від своїх часток у праві вимоги на користь позивача та просять позов задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибув. Про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. З метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути її за відсутності [PERSON] Заслухавши пояснення присутніх учасників судового розгляду, дослідивши надані докази та оцінивши їх відповідно до чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Статтею 22.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 27 вказаного закону передбачено порядок та розміри відшкодування шкоди, пов'язаною із смертю потерпілого. Так, згідно п. 27.1. ст. 27 визначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.2 статті 27 передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до п. 27.3. ст. 27 страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачами) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Згідно п. 27.4 ст. 27 страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що [INFO] приблизно о19 год. 05 хв. поблизу будинку №49 по вул. Житомирській в м. Новоград-Волинський сталася дорожньо-транспортна подія за участю водія [PERSON], який керував автомобілем [NUMBER] та пішоходів [PERSON] і [PERSON], в наслідок якої пішоходи отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли на місці. По даному факту дорожньо-транспортної пригоди було відкрите кримінальне провадження та розпочато досудове розслідування за ч. 3 ст. 286 КК України. Під час досудового провадження у діях водія порушень правил дорожнього руху не встановлено. Причиною ДТП визнано дії пішоходів, які в порушення п.п. 4.14 а), 4.14 б) Правил дорожнього руху вийшли на проїзну частину автодороги перед автомобілем, який рухався. При цьому водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду. У зв'язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, постановою слідчого від 04.11.2015 року кримінальне провадження закрито. /а.с. 10-14/. 04.04.2013 року між [PERSON] та ПрАТ СК «Провідна» укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом № АС/0509948, згідно якого застрахованим транспортним засобом є автомобіль [NUMBER]. Ліміт відповідальності за шкоду, яка була заподіяна життю та здоров'ю третьої особи встановлений в 100000 грн. За шкоду, завдану майну - 50 000 грн. /а.с. 74/. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] /а.с. 7/. Обставини його смерті підтверджуються вищезазначеною постановою слідчого про закриття кримінального провадження. Батьками [PERSON], згідно свідоцтва про народження є [PERSON] (позивач) та [PERSON] (третя особа). /а.с. 6/ У 2014 р. та 2016 р. позивач звертався до відповідача з письмовою заявою про виплату страхового відшкодування, але листом від 07.09.2016 року йому було відмовлено з посиланням на відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] /а.с. 15, 16/. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортнім засобом. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Суду не надано належних доказів наявності обставин непереборної сили що спричинили заподіяння смерті [PERSON] або доказів його умислу щодо такого наслідку ДТП. Враховуючи обставини дорожньо-транспортної події, що підтверджені постановою слідчого від 04.11.2015 року, про закриття кримінального провадження №12013060010000359 від 26.11.2013 року, суд визнає, що вона сталась з вини пішоходів [PERSON] та [PERSON], які грубо порушили правила дорожнього руху. Превалювання інстинкту самозбереження у поведінці кожної психічно здорової людини є загальновизнаним фактом, що не потребує доказування. За відсутності доказів умисного створення особою таких умов, які неминуче призводять до її смерті, твердження про таку поведінку є лише припущенням, яке в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може бути взято судом до уваги. Отже, слід визнати, що вина [PERSON] у заподіянні його смерті мала форму необережності, оскільки доказів наявності умислу на вчинення суїциду не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, [PERSON], як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов'язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Згідно ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно п. 27.4. ст. 27 зазначеного Закону страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Позивачем надано копію свідоцтва про смерть яким підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] Копією товарного чеку №215 від 26.11.2013 року підтверджуються витрати на поховання в сумі 1646 грн. /а.с. 18/ Згідно квитанції №35 А від 10.04.2015 року та накладної №355 А від 10.04.2015 р. підтверджуються витрати на придбання надгробного пам'ятника в сумі 12 250 грн. /а.с. 90/ Таким чином, загальна сума витрат позивача на поховання та придбання пам'ятника становить 13896 грн. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» була установлена у 2013 році з січня по листопад мінімальна заробітна плата у місячному розмірі - 1147 гривень. Зазначений розмір мінімальної заробітної плати слід використовувати для розрахунку страхових виплат у даній справі. Враховуючи встановлене п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмеження, розмір страхової виплати з відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, що складає 13764 грн. Дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і суд вважає за необхідне задовольнити її позовні вимоги в цій частині. Щодо вимоги про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 27.3. ст. 27 вищезазначеного Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Як встановлено судом, загиблий [PERSON] був сином позивача [PERSON] Оцінити у грошовому виразі моральні страждання людини у зв'язку із загибеллю її дитини об'єктивно неможливо. Відповідач заперечував проти задоволення даної вимоги, посилаючись на відсутність вини у діях водія застрахованого транспортного засобу та наявність вини у діях загиблого [PERSON], що виключає обов'язок страховика виплачувати таке відшкодування. Разом з тим, обов'язок страховика, встановлений п.27.3. ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не обумовлено наявністю вини у діях заподіювача шкоди або потерпілого. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала якщо шкоди смертю фізичної особи завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як зазначено вище, суд дійшов висновку, що вина [PERSON] у заподіянні його смерті мала форму необережності. Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується лише у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (ч. 3 ст. 1193 ЦК України). Таким чином, вина загиблого [PERSON] у формі грубої необережності відповідно до вищезазначених норм закону є обставиною, що є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, але не звільняє повністю від обов'язку її відшкодувати. На думку суду, компенсація моральної шкоди в розмірі 13764 грн., яка заявлена позивачем, лише частково компенсує немайнові втрати, пов'язані з загибеллю сина. Дана сума є максимальним розміром відшкодування моральної шкоди, який може бути покладено на страховика відповідно до Закону. Разом з тим, згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З урахуванням змісту правовідносин, які склались між сторонами, у порівнянні з втратою, що зазнала позивач, вищезазначений розмір компенсації є мінімальним та не підлягає зменшенню у зв'язку з виною загиблого в завданні шкоди. Щодо посилань відповідача на необхідність визначення частки відшкодування моральної шкоди з урахуванням права всіх родичів загиблої особи, суд зазначає, що відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Судом встановлено коло близьких родичів [PERSON], які мають право на страхове відшкодування, а саме - батько [PERSON] (позивач) та мати [PERSON] (третя особа). Оскільки [PERSON] (третя особа) вимог до страховика не заявила та в судовому засіданні відмовилась від своїх прав на частку страхового відшкодування на користь позивача, заперечення відповідача у цій частині є необґрунтованими. Загальний розмір такого страхового відшкодування стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь [PERSON] 13764 грн. на відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення шкоди у зв'язку з втратою годувальника суд зазначає наступне. Пунктом 27.2. статті 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно ч. 1 ст. 1200 ЦК України в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження перебування на утриманні померлого сина. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, факт перебування фізичної особи на утриманні підлягає встановленню судом в результаті розгляду цивільної справи про встановлення факту, в порядку окремого провадження. Згідно ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Оцінку того, чи потребує батько такої допомоги робить суд в межах справи про стягнення аліментів. Таким чином, належним та допустимим доказом перебування позивача на утриманні загиблого сина може бути виключно рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, або про стягнення аліментів на утримання батька. Крім того, в судовому засіданні з пояснень позивача та третіх осіб встановлено, що [PERSON] на момент смерті не працював та будь-яких доходів не мав. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди у зв'язку з втратою годувальника та відмовляє у їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судовий збір у даній справі визначається від суми позовних вимог та становить 688 грн. 20 коп. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у більшому розмірі - 1102 грн. 40 коп. З відповідача на користь позивача суд стягує витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру частки задоволених позовних вимог - 275 грн. 28. коп. Зайво сплачений судовий збір в сумі 414 грн. 20 коп. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial