Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Комунального підприємства «Лисичанський Шляхрембуд» про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні в розмірі 83 120, 70 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 11 вересня 2020 року він був звільнений з посади директора комунального підприємства «Лисичанський Шляхрембуд» на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На час його звільнення у відповідача перед ним існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 56 215,31 грн. Відповідач зазначену заборгованість по заробітній платі сплатив 28 грудня 2020 року. Позивачу не був сплачений середній заробіток за час затримки розрахунку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою від 09 лютого 2021 року справа прийнята до провадження суддею Луньовою Д.Ю. відкрито спрощене провадження без виклику сторін. 02 квітня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог на загальну суму відмовити та задовольнити вимоги по сплаті середнього заробітку на суму 23 870,56 грн застосувавши принцип співмірності. Позивач та представник відповідача Комунального підприємства «Лисичанський Шляхрембуд» про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , 12 червня 2019 року, [PERSON] прийнятий до Комунального підприємства «Лисичанський Шляхрембуд» на посаду головного інженера, 16 вересня 2019 року - призначений на посаду директора, 11 вересня 2020 року - звільнений за ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 6). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та 11 вересня 2020 року звільнений. З довідки № 4 від 26 січня 2021 року встановлено, що станом на 11 вересня 2020 року заборгованість з невиплаченої заробітної плати [PERSON] становила 56 215,31 грн. Станом на 28 грудня 2020 року заборгованість з виплати заробітної плати погашена в повному обсязі (а.с. 12). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач в позовній заяві зазначає та надає докази повної виплати заборгованості з заробітної плати 28 грудня 2020 року, відповідачем дані обставини підтверджені. Останній не заперечує щодо наявності заборгованості на час звільнення позивача та повне її погашення 28 грудня 2020 року, також визнає позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, однак не погоджується з його розміром та просить застосувати принцип співмірності. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є доведеними, щодо розміру середнього заробітку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В той же час, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 711/4010/13-ц). Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (висновок Постанови Великої Палати Верховного Суду України, висловлений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 60 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Підсумовуючи, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 60 000 грн., з наступним утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України згідно якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та те, що суд дійшов переконання про часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає сплаті 655,43 грн. (60000/83120,70*908).

Outcome: partial