Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 04.01.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір міни земельної ділянки на зерно фуражної пшениці. Згідно умов вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] у власність земельну ділянку площею 13,1363 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Гуляйпільської міської ради, та належить йому на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ЗП № 020171, в обмін на належне зерно фуражної пшениці в кількості 10 тон по ціні 500,00 грн. за одну тону на загальну суму 5\~000 грн. 22.01.2008 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про визнання договору міни від 04.01.2007 року дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, оскільки відповідач визнавав укладений між ними договір, але відмовлявся посвідчувати його нотаріально. 24.12.2008 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у задоволенні вказаного позову [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року було скасовано і справа була направлена до суду першої інстанції на новий розгляд. 18.06.2010 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області, яка набрала законної сили 24.06.2010 року, право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 13,1363 га, отриману ним на підставі рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року, припинено та зобовязано позивача повернути її та державний акт на неї [PERSON] Також, зобовязано Гуляйпільський районний відділ Запорізької регіональної філії Цент ДЗК поновити державну реєстрацію за відповідачем. 30.07.2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про повернення вартості безпідставно набутого майна. У задоволенні вказаного позову йому було відмовлено відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2014 року. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені, а саме на його користь стягнуто з [PERSON] вартість 10 тон фуражного зерна, за цінами, які склалися на 2014 рік, а саме 23\~000 грн. Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду Запорізької області [PERSON] 30.12.2014 року подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. У своїй касаційній скарзі [PERSON], зокрема, просив зупини виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року до закінчення касаційного провадження. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.01.2015 року клопотання [PERSON] про зупинення виконання рішення апеляційного суду було задоволено. 18.04.2015 року на адресу позивача надійшла копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року про відхилення касаційної скарги [PERSON] Посилаючись на положення ст. 216 ЦК України позивач вказує на те, що відповідач був зобовязаний відшкодувати вартість того, що ним було одержано, за цінами, які існували на момент відшкодування. Так, згідно довідки ТОВ «Основа-Агро» № 97 від 15.05.2015 року ціна фуражного зерна станом на 2015 рік складає 3\~500 грн. за 1 тону (10 х 3\~500 = 35\~000 грн.). Фактичне відшкодування вартості отриманої за недійсним договором міни пшениці [PERSON] здійснив лише 16.05.2015 року. Таким чином, на день відшкодування середня вартість фуражної пшениці становила 3\~500 грн. за 1 тону, отже сума невідшкодованої відповідачем вартості отриманої ним пшениці за недійсним договором міни на день відшкодування складає 12\~000 грн. (35\~000 23\~000 = 12\~000). Просить суд стягнути з відповідача на його користь 12\~000 грн. в рахунок різниці вартості фуражної пшениці за недійсним договором, виходячи з ціни, яка існувала на момент відшкодування та суму судового збору в розмірі 243,60 грн. 13.10.2015 року відповідачем у судовому засіданні були надані письмові заперечення на позов (а.с. 39-40), в яких в обґрунтування своєї позиції він зазначив, що у позивача відсутнє право на повторне звернення до суду з позовом. Вказаний позов є незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Так, довідку № 97 від 15.05.2015 року, видану директором ТОВ «Основа-Агро» [PERSON], не можна вважати законним, допустимим та належним доказом по справі, в розумінні ст.ст.58-60 ЦПК України. Вказане Товариство, яке видало цю довідку, є звичайним субєктом господарювання із приватною формою власності, зі своєю ціновою політикою, визначеною керівництвом на власний розсуд. ТОВ «Основа-Агро» не є стороною або третьою особою по справі, а також не є державним органом, підприємством чи організацією, які в силу своїх повноважень займаються моніторингом цінової політики в Україні та мають право на видання таких довідок чи документів. Довідки про вартість фуражного зерна, виданої органами Державної статистики України, згідно затвердженої Постановою КМУ № 481 від 23.09.2014 року, до компетенції якої входить моніторинг цінової політики в Україні, позивачем до матеріалів справи не долучено. Далі, в запереченнях зазначено, що позов є необґрунтованим та незаконним, оскільки дані правовідносини вже були предметом розгляду у судовому порядку по іншій справі, де було ухвалено відповідне рішення суду, яке набрало законної сили та виконане відповідачем у повному обсязі. Зокрема, 30.07.2014 року позивач вже звертався до суду із позовом до відповідача про застосування наслідків недійсної (нікчемної угоди) та приведення сторін у первісний стан. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2014 року по цивільній справі № 315/992/14-ц у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу до апеляційного суду Запорізької області. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2014 року було скасоване та ухвалене нове, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів за недійсним правочином були задоволені в повному обсязі та стягнуто з відповідача на його користь 23\~000 грн. і 243,60 грн. судових витрат. Рішення апеляційної інстанції набрало законної сили в день його проголошення, тобто 16.12.2014 року. 26.01.2015 року позивач подав заяву про примусове його виконання до ВДВС Гуляйпільського РУЮ, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.01.2015 року. На рішення апеляційного суду Запорізької області відповідачем було подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 11.03.2015 року касаційною інстанцією було відхилено скаргу [PERSON], а рішення апеляції залишено без змін. Наприкінці квітня 2015 року відповідачем була отримана копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року. Вже 06.05.2015 року відповідач виконав судове рішення від 16.12.2014 року шляхом перерахування грошових коштів на вказані ВДВС Гуляйпільського РУЮ банківські реквізити на загальну суму 23\~343,60 грн., що підтверджується квитанціями КБ «ПриватБанк» №0.0.381589998.1 та № 0.0.381589998.2 від 06.05.2015 року. 26.05.2015 року виконавче провадження було закінчене, що підтверджується постановою ВДВС Гуляйпільського РУЮ. Виконавче провадження було закінчено в межах, передбачених ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження». Також, в запереченнях зазначено, що порядок оскарження судових рішень усіх інстанцій чітко визначений ЦПК України, згідно до вимог якого відповідач оскаржив рішення апеляційного суду Запорізької області до касаційної інстанції. Як, в свою чергу, зробив і позивач щодо оскарження рішення суду першої інстанції. Тому, відповідач вважає, що не може бути стягнута сума заборгованості, яка начебто утворилася за період передбаченої діючим законодавством України процедури оскарження судових рішень. Відповідач, впевнений, що усі правовідносини із позивачем зі спірного питання були вже врегульовані у встановленому порядку та в строки, які передбачені ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження». Рішення суду виконане, ніяких спірних правовідносин між сторонами із викладених в позові питань вже немає і не може бути, оскільки вони були вирішені у судовому порядку раніше та виконані органами ДВС, а тому, на думку відповідача, ніяких законних підстав у позивача на повторне звернення до суду з питань щодо стягнення коштів з нього немає. Просить суд позов [PERSON] залишити без задоволення. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав, причини неявки не повідомив, тому судом було вирішено розглядати справу за його відсутності, проти чого не заперечували учасники процесу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, з тих підстав, які викладені у позові та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, просив залишити його без задоволення. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог позивача заперечував, посилаючись на ті обставини, які викладені у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надавши їм обєктивну оцінку, прийшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 04.01.2007 року між сторонами по справі був укладений письмовий договір міни земельної ділянки, площею 13,1363 га, розташованої на території Гуляйпільської міської ради Запорізької області, відповідно до якого відповідач взамін цієї ділянки отримав 10 тон пшениці фуражної по ціні 500 грн. за 1 тону на загальну суму 5\~000 грн. 24.12.2008 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на земельну ділянку було задоволено. Зазначене рішення суду першої інстанції відповідно до ухвали апеляційного суду Запорізької області від 17.03.2010 року було скасовано, а справа направлена на новий розгляд. Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 13,1363 га, розташовану на території Гуляйпільської міської ради Запорізької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка була ним отримана на підставі рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року, припинено та зобовязано його повернути її разом з державним актом на право власності відповідачеві. Також, зобовязано Гуляйпільський районний відділ Запорізької регіональної філії Центр ДЗК поновити державну реєстрацію за [PERSON]. 30.07.2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про повернення вартості безпідставно набутого майна. У задоволенні вказаного позову йому було відмовлено відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2014 року. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені. На підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України на користь позивача стягнуто з [PERSON] вартість 10 тон фуражного зерна, за цінами, які існували на 2014 рік, а саме 23\~000 грн. та суму судового збору в розмірі 243,60 грн.. Для визначення вартості пшениці судом була прийнята до уваги довідка ТОВ «Основа Агро» № 104 від 25.07.2014 року, за якою вартість фуражного зерна складала 2300 грн. за 1 тону (а.с. 67-68). При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з висновками Гуляйпільського районного суду Запорізької області, які наведені в його рішенні від 28.10.2014 року про те, що письмовий договір міни земельної ділянки на зерно фуражної пшениці, укладений 04.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON], без його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, яка передбачена ст.ст. 220, 657 ЦК України відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України є нікчемним правочином, який недійсний через невідповідність вимогам закону і не створює прав та обовязків для сторін. На рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року відповідачем було подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.01.2015 року за касаційною скаргою [PERSON] було відкрите касаційне провадження, а також було задоволено його клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року до його закінчення (а.с. 11). 11.03.2015 року касаційною інстанцією було відхилено скаргу [PERSON], а рішення апеляції від 16.12.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Основа-Агро», про стягнення грошових коштів за недійсним правочином залишено без змін (а.с. 9-10). Вказані вище обставини були встановлені за рішеннями судів, які набрали законної сили в установленому порядку, тому згідно положень ч.3 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають повторному доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 21.01.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Основа-Агро», про стягнення грошових коштів за недійсним правочином Гуляйпільським районним судом Запорізької області був виданий стягувачу [PERSON] виконавчий лист № 315/992/14-ц про стягнення на його користь з [PERSON] заборгованості на суму 23243,60 грн. Заява про примусове виконання подана стягувачем [PERSON] до ВДВС Гуляйпільського РУЮ Запорізької області 26.01.2015 року. 27.01.2015 року за вказаною заявою старшим державним виконавцем ВДВС Гуляйпільського РУЮ Запорізької області Трошиною А.С. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 46210689 (а.с. 47). 06.05.2015 року боржником [PERSON] були внесені грошові кошти через Гуляйпільське відділення Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ВДВС Гуляйпільського РУЮ Запорізької області грошові кошти на загальну суму 23343,60 грн., з яких витрати 100 грн. та борг 23243,60 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.381589998.1 (оригінал якої судом було оглянуто в судовому засіданні) ( а.с.48). Згідно листа ВДВС Гуляйпільського РУЮ Запорізької області № 6975 від 10.11.2015 року було встановлено, що грошові кошти в сумі 23243,60 грн. надійшли 06.05.2015 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого листа № 315/992/14-ц, виданого 21.01.2015 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості. Розпорядження щодо розподілу грошових коштів державним виконавцем зроблено 12 травня 2015 року. На рахунок стягувача [PERSON] вказані кошти були зараховані 14 травня 2015 року згідно платіжного доручення № 4651 ( а.с.63). 26.05.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Гуляйпільського РУЮ Запорізької області Трошиною А.С. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання за виконавчим листом № 315/992/14-ц, виданим 21.01.2015 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості на суму 23243,60 грн., у звязку з фактичним виконанням в порядку п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.49). Отже, укладений письмовий договір міни земельної ділянки на зерно пшениці, укладений між [PERSON] та [PERSON] 04.01.2007 року, був визнаний судами нікчемним відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, а саме як такого, що є недійсним через невідповідність вимогам закону і не створює прав та обовязків для сторін. За загальним правилом, відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення суду, що набрало законної сили є обов'язковою для виконання. У справах «Брумареску проти Румунії», «Совтрансавто-Холдінг проти України», «Пономарьов проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду, який передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів, та що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. В судовому засіданні було встановлено, що згідно попередніх рішень судів, які набрали законної сили, а саме ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року сторони недійсного правочину [PERSON] та [PERSON] були повернуті до свого первісного стану. При цьому, судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення були застосовані положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України і стягнуто з [PERSON] суму грошових коштів в рахунок відшкодування вартості 10 тон фуражної пшениці за цінами, які існували на момент розгляду справи про повернення майна, а саме станом на 2014 рік, а не за цінами, що склалися на вказане майно в 2007 році при укладанні договору. Не змінюючи правового визначення правовідносин, що склалися між сторонами, позивач в обґрунтування своїх вимог знову посилається на норми ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна. При цьому, позивач не вказує на те, що за час, який сплинув з моменту відкриття виконавчого провадження і до фактичного виконання боржником своїх зобовязань щодо сплати суми заборгованості згідно рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року, йому були завдані матеріальні збитки і в чому саме вони полягають. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, збитки, яких завдано особі, поділяються на дві групи. У реальні збитки включається фактична оцінка тих матеріальних втрат, які зазнала особа, а також ті додаткові витрати, яких зазнала чи повинна (може) зазнати особа для поновлення цивільного права для повернення до первісного стану, тобто стану, що передував порушенню. Упущеною вигодою є ті втрати, яких зазнала особа внаслідок порушення цивільного права та інтересу, тобто ті доходи, які особа, яка зазнала посягання, могла б отримати у разі відсутності порушення цивільного права чи проти правного посягання. При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності (реальності) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у разі непосягання на її право, в такому випадку покладається на потерпілого. З матеріалів справи вбачається, що рішеннями судів встановлено той факт, що реальних правових наслідків, які обумовлені договором міни, для його сторін не наступило. На теперішній час, сторонами повернуте один одному все майно, яке вони скерували на виконання договору міни від 04.01.2007 року. Наведене свідчить про відсутність реальних збитків у позивача, протилежне цьому ним не доведено. Судом звернуто увагу на те, що виконання рішення апеляційної інстанції було зупинено відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.01.2015 року, тому що суд касаційної інстанції знайшов вмотивованим клопотання відповідача [PERSON] і вирішив його у відповідності до положень ч.1 ст. 328 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає, що у відповідача, який скористався своїм правом на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року в установленому законодавством порядку були законні підстави його не виконувати до закінчення касаційного провадження. Після того, як його касаційна скарга була відхилена і він отримав копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року, відповідач не зволікав зі сплатою заборгованості і виконавче провадження було закінчено в межах визначених ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, суд враховує те, що рішення апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року з боку [PERSON] виконано повністю і виконавче провадження закінчене. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, як це визначено у ст. 598 ЦК України. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Такі ж висновки наведені у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року у справі № 3-73 гс 11, де вказано, що ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. А тому позов є таким, що не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed