Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та уточнивши позовні вимоги просив суд поновити йому строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, визнати, що домоволодіння [ADDRESS] було спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] і [PERSON] та кожному з них належало по 1/2 частині; визнати за [PERSON] право власності на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка [PERSON], яка складає 1/9 частку домоволодіння [ADDRESS]; визнати недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені батька [PERSON] на ім'я [PERSON] посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Сьомою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] після смерті [PERSON] 04 жовтня 2001 року за реєстровим № 3-4419; встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька, [PERSON], померлого [INFO] та [PERSON], померлої [INFO]; визнати за ним право власності на 12 частину домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] та [PERSON], померлої [INFO]; визнати за ним право власності на 12 частину земельної ділянки розташованої за адресою [ADDRESS]; стягнути на його користь з відповідача грошову компенсацію в сумі 823 455,40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем та його представником зазначено в уточненій позовній заяві та доповнено в судовому засіданні, що [PERSON] є рідним братом позивача. Їхнім батькам, [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності належало домоволодіння [ADDRESS], яке складалося з житлового будинку А-1 площею 31,3 кв.м.; сараю Б, душу-вбиральні, мостіння, огорожі. Право власності на зазначене домоволодіння було зареєстровано на батька [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, за ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), спадкоємцями першої черги після його смерті були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняли [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак в нотаріальну контору ніхто із спадкоємців не звертався. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] мають рівні права на домоволодіння, оскільки, спірне домоволодіння було збудоване батьками під час перебування у шлюбі, то відповідно до ст.ст.22, 28, 29 КпШС України, частки батьків є рівними. Спадкова маса після смерті батька складає 12 частину домоволодіння [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, спадкоємцями після її смерті за законом є її діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадщину, знову ж таки, фактично прийняли [PERSON] та [PERSON], оскільки в нотаріальну контору ніхто із спадкоємців після смерті матері з заявами про прийняття спадщини не звертався. У липні 2007 року позивачу стало відомо, що відповідач оформив спадщину тільки на своє ім'я. Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 04 жовтня 2001 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстром №3-4419, з якого йому стало відомо, що 13.02.1985 р. від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] було складено заповіт, на усе належне заповідачу майно, посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292. Тобто, про порушення його права на спадщину він дізнався лише в липні 2007 року. В серпні 2007 року він звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним з підстав невідповідності заповіту нормам закону. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2008 р. йому було відмовлено в задоволені позову. Під час розгляду цивільної справи була проведена судова почеркознавча експертиза, яка не була предметом розгляду по цивільній справі. Відповідно до висновку експерта №1819-08 від 31.10.2008 р., в реєстрі №2 для реєстрації нотаріальних дій Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1985 р. під №2-292 (цей номер вказаний в одному із примірників заповіту [PERSON] від 13.02.1985 року) записана зовсім інша нотаріальна дія: «Засвідчено вірність копій свідоцтва про народження», а особа для якої вчинено нотаріальну дію значиться, як «[PERSON]». В зв'язку з цим, підпис про одержання оформленого документу експертом не досліджувався, так як він немає ніякого відношення до заповіту. Встановлено, що номер №2 за 1985 р. відсутні. Підписи від імені [PERSON] в графі «Підпис» в заповітах за реєстровими №2-793 та № 2-292 та підпис в графі «Розписка про одержання оформленого документу» в реєстрі № 2 реєстрації нотаріальних дій Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1985 р. під номером нотаріальної дії №2-793 від 13.02.1985 р. ймовірно виконані не [PERSON], а іншою особою. 21.01.2009 р. Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу №69091016 за його заявою за фактом підробки заповіту, слідство в якій ще не завершено та триває. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, просив уточненні позовні вимоги задовольнити. В попередніх судових засіданнях, позивач обґрунтував пропуск ним строку позовної давності посиланнями на віддаленість його місця мешкання (Кривий Ріг) від місця відкриття спадщини, а також на те, що підставою порушення кримінальної справи став висновок експерта, вчинений в розглянутій 22.12.2008 року цивільній справі, при цьому кримінальне провадження ще триває, тому за захистом свого порушеного права на спадщину він міг би звернутись і після розгляду кримінальної справи судом. Крім того, оскільки вважає заповіт підробленим відповідачем, та внаслідок його неправдивих свідчень в судових засіданнях, що відбувались при розгляді іншої справи, витратив чимало часу на отримання доказів, які мають підтвердити його позовні вимоги. Щодо самого заповіту, послався на його невідповідність чинному на той момент законодавству, оскільки застереження в заповіті щодо проживання в будинку матері (дружини заповідача) є безглуздям, з огляду на те, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, жодний нотаріус не міг посвідчити такого заповіту. Також, це підтверджується і тим, що нотаріус [PERSON], яка нібито посвідчила заповіт, в 1985 році за вказаним в заповіті номером не працювала, в реєстрі свідоцтво про право на спадщину відсутнє, що унеможливлює його обізнання про існування останньої волі батька, крім того, про заповіт та свідоцтво він дізнався завдяки органам прокуратури, які провели перевірки та виявили ці докази на підставі його заяви. Вважає, що фактично прийняв спадщину після смерті матері, оскільки в [INFO] протягом шести місяців за власні чималі кошти здійснював капітальний ремонт не тільки житлового будинку, а й самого домоволодіння, внаслідок чого значно зросла його вартість та цінність. Представником позивача було зазначено, що в задоволенні позовних вимог її довірителя було відмовлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2008 року, оскільки позивачем було пропущено строки позовної давності, а про їх поновлення він не клопотав. Стосовно визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя (батьків сторін) позивач зазначив, що його брат (відповідач по справі) навмисно вводив суд в оману, доводячи, що батьки не укладали шлюб між собою і ніякого свідоцтва про шлюб не існує. Проте, оскільки позивачу було відомо про хибність такого твердження, він витратив час та віднайшов у пенсійній справі матері свідоцтво про шлюб з батьком, копію якого подав до пенсійного органу саме його брат. Такої ж недобросовісної поведінки на його думку відповідач припустився коли стверджував, що будинок відчужував без продажу земельної ділянки під ним, що повністю спростовується копією купівлі-продажу земельної ділянки, що є окремим правочином. Всі ці обставини у сукупності разом з початком дій відповідача з переоформлення права власності на спірне домоволодіння на його ім'я після смерті всіх близьких родичів, переконують позивача в тому, що заповіт на справді не складався і був підроблений, тому його слід визнати недійсним, внаслідок чого діє право спадкування за законом. Представник відповідача позовних вимог не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки, вважає, що ці позовні вимоги вже були предметом розгляду і по ним постановлено рішення, а отже існують підстави для закриття провадження по справі. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем безпідставно пропущено строки позовної давності і поновленню вони не підлягають. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду 09.12.2013 року надано заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER]. Батьки позивача - [PERSON] та [PERSON], одружились 05.02.1925 року, про що видано свідоцтво про одруження [NUMBER], копія якого міститься в матеріалах справи. 21.01.2009 року за фактом підробки заповіту за заявою позивача порушено кримінальну справу №69091016, слідство в якій триває. Відповідно до інформаційної довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 23.08.2012 року №11308, право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 10.07.2007 року. Попереднім власником усього домоволодіння був відповідач [PERSON], який зареєстрував право власності 24.05.2007 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 04.10.2001 року за №3-4419. Згідно відповіді ГУЮ у Дніпропетровській області від 07.05.2013 року, за номером 2 в нотаріальному реєстрі в період з січня по грудень 1985 року працювало двоє нотаріусів - [PERSON] та [PERSON] Відповідно довідки квартального комітету №9 Бабушкінської районної в м.Дніпропетровську ради від 01.04.2013 року, за адресою: [ADDRESS] відсутні будівлі (житловий будинок та господарські споруди). Зазначена довідка підтверджується актом виходу для обстеження домоволодіння в складі комісії квартального комітету №9, де поміж іншого зазначено період знесення всіх споруд - березень 2009 року. Разом з тим, судом на підставі клопотання позивача було витребувано для огляду в судовому засіданні цивільну справу №2-992/08 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтва, заповіту та договору купівлі-продажу, визнання частково недійсним державного акту на землю, визнання права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. З оглянутих матеріалів зазначеної цивільної справи вбачається, що рішенням суду від 22.12.2008 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено з посиланням на пропуск строку позовної давності, при цьому клопотання позивачем про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявлялось, а отже і не розглядалось судом. До такого ж висновку дійшов і Апеляційний суд Дніпропетровської області в ухвалі від 09.04.2009 року, окрім цього пославшись на безпідставність позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено не тільки за пропуском строку позовної давності, а й по суті. Ухвалою суду від 11.10.2007 року вжито заходи забезпечення позову та заборонено відповідачам проведення будь-яких демонтажних та ремонтно-будівельних робіт у домоволодінні [ADDRESS] та на земельній ділянці загальною площею 0,0707 га, яка скасована судом з винесенням ухвали лише 02.07.2009 року. Крім того, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2008 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.04.2009 року встановлено такі факти та обставини: Батько позивача та відповідача [PERSON], який помер [INFO], був власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору забудови від 29.10.1948 року. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] набуто у власність померлим [PERSON] у шлюбі, оскільки з 05.02.1925 року він перебував у шлюбі з [PERSON], тобто спірне домоволодіння на момент складення заповіту було предметом спільної сумісної власності подружжя та не могло бути заповідано померлим в повному обсязі відповідно до ст.ст.22, 28, 29 КпШС України. 04.10.2001 року відповідачем [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом батька [PERSON], 31.05.2007 року [PERSON], будучі власником домоволодіння, відчужено його за договором купівлі-продажу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Після смерті батьків в 1988 році та [INFO] діти до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались. З оглянутих матеріалів цивільної справи №2-992/08 встановлено наявність оригіналу заповіту [PERSON] від 13.02.1985 року, який був предметом дослідження Дніпро НДІСЕ за висновком №1819. За вказаним висновком від 05.11.2008 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, в реєстрі №2 для реєстрації нотаріальних дій Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1985 р. під №2-292 (цей номер вказаний в одному із примірників заповіту [PERSON] від 13.12.1985 року) записана зовсім інша нотаріальна дія: «Засвідчено вірність копій свідоцтва про народження», а особа для якої вчинено нотаріальну дію значиться, як «[PERSON]». В зв'язку з цим, підпис про одержання оформленого документу експертом не досліджувався, так як він немає ніякого відношення до заповіту. Встановлено, що номери № 2 за 1985 рік відсутні. Підписи від імені [PERSON] в графі «Підпис» в заповітах за реєстровими №2-793 та № 2-292 та підпис в графі «Розписка про одержання оформленого документу» в реєстрі № 2 реєстрації нотаріальних дій Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1985 р. під номером нотаріальної дії №2-793 від 13.02.1985 р. ймовірно виконані не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст.538 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) заповідач вправі покласти на спадкоємця за заповітом виконання будь-якого зобов'язання (заповідальний відказ) на користь однієї або кількох осіб (відказоодержувачів), які набувають права вимагати його виконання. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги про визнання заповіту недійсним обґрунтованими з підстави невідповідності підпису заповідача, та відхиляє доводи позивача щодо неправомірності заповіту, через покладення обов'язку на спадкоємця, як умови отримання спадщини. Згідно ст.524 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст.529 цього Кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За ст.535 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР №45/5 від 31.10.1975 року, яка діяла на момент складення заповіту [PERSON], громадянин, на користь якого заповідається майно, не вправі бути присутнім при складанні заповіту і підписувати його за заповідача. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Державний нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, які суперечать законові. За заповітом майно може бути заповідане тільки у власність, а не у тимчасове користування. Проте заповідач може покласти на спадкоємця, до якого переходить жилий будинок, зобов'язання надати іншій особі довічне користування цим будинком або певною його частиною (стаття 539 Цивільного кодексу УРСР). Згідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 14.06.1994 року, яка діяла на момент видачі відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Перевірка наявності заповіту, а також його чинності здійснюється за допомогою Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Відповідно до свідоцтва про одруження, дослідженого судом, матір позивача [PERSON] народилась в [INFO], а отже на день смерті її чоловіка [PERSON] їй виповнилось 77 років та вона в силу похилого віку була непрацездатною дружиною заповідача, маючи право на 2/3 частини від обов'язкової частки, яку б отримала у спадщину в разі відсутності заповіту. Відповідно до ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року), спадкоємцями першої черги за законом, які фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] в 1988 році відповідно до ст.548,549 ЦК України є [PERSON], [PERSON] і [PERSON] оскільки, фактично прийняли спадщину, а з заявами до нотаріальної контори ніхто не звертався. Крім того, судом встановлено, що після смерті [PERSON] в [INFO] з заявами про прийняття спадщини ніхто зі спадкоємців не звертався, спадщину після її смерті було прийнято фактично синами [PERSON] та [PERSON], шляхом вступу у фактичне управління спадковим майном. Відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За ст.560 цього Кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо факту його обізнаності про існування заповіту батька лише в 2007 році, оскільки при вчиненні заповіту та його нотаріальному посвідченні вимагається лише обов'язкова присутність заповідача, заповіт являє собою таємну останню волю особи, при цьому про його існування може бути відомо лише особі, визначеної заповідачем в якості спадкоємця, в тому числі після подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, де нотаріус перевіряє за Реєстром наявність заповіту померлої особи. Позивач, фактично вступивши в управління спадковим майном, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав, як і відповідач (брат позивача), тому про існування заповіту знати не міг. Оскільки діючою на час виникнення спірних правовідносин Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій не було передбачено обмежень строку отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідач скористався таким правом лише в 2001 році, зі спливом 13 років по смерті заповідача. Нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідачу видано протиправно, оскільки в реєстрі заповітів не враховувався заповіт померлого [PERSON], на день вчинення заповіту була жива дружина заповідача - [PERSON], яка мала право на обов'язкову частку в спадковому майні та яка була співвласником домоволодіння з огляду на набуття його у спільну сумісну власність подружжя. Тобто, нотаріусом не було дотримано вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, тому в частині позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним суд доходить висновку про їх задоволення. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя померлих [PERSON] та [PERSON], оскільки зазначений факт не заперечується відповідачем, вказані особи померли та не можуть звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку ст.3 ЦПК України, при цьому в силу ч.3 ст.10 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, вимоги позивача про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя померлих [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню і з тих підстав, що право власності на майно, в тому числі, набуте під час шлюбу, припиняється в разі смерті власника. Таким чином, визнання права власності на майно за померлою особою суперечить нормам матеріального права. Однак, враховуючи, що між сторонами існує спір щодо об'єму речових прав на спадкове майно, суд вважає доцільним встановити факт належності спірного нерухомого майна подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Факт вступу в управління спадковим майном [PERSON] підтверджується накладними №№121,122 від 15.04.1996 року та довідкою КП «ДМБТІ» №016855 про самовільне перебудову спірного домоволодіння, які свідчать про проведені ремонті роботи, збільшення житлової площи на 8,3 кв.м., прибудови сіни а1-1 до будинку А-1, альтанки, гаражу. Судом встановлено, що про зазначене свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] стало відомо у 2007 р., внаслідок відчуження спадкового майна відповідачем, і тільки із цього свідоцтва позивач дізнався, що 13.02.1985 року від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] було складено заповіт. Відповідно до ст.86 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.79 ЦК України, в редакції 1963 року перебіг позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. Крім цього, є кримінальна справа яка знаходиться в провадженні Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, рішення по якій до теперішнього часу не постановлено. Відповідно до ч.2 ст.80 ЦК України, в редакції 1963 року, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, суд вважає за можливе поновити [PERSON] строк позовної давності, як пропущений з поважних причин. Відповідно до ст.48 ЦК України, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Враховуючи, що заповіт є недійсним, що тягне за собою недійсність свідоцтва про право власності за заповітом, позивач та відповідач, як єдині живі діти померлих [PERSON] та [PERSON], яким на праві спільної сумісної власності належало спірне домоволодіння, мали успадкувати його в рівних частках, проте, внаслідок протиправної поведінки відповідача спірне майно було відчужено, а згодом - і фактично знищене, не дивлячись на судову заборону, зняту лише у вересні 2009 року. Згідно ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. З огляду на те, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] набута у власність відповідачем після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який є недійсним, позивач, як спадкоємець померлих [PERSON] та [PERSON] мав право на приватизацію ? частини спірної земельної ділянки, проте внаслідок її відчуження відповідачем, позбавлений такого права. Враховуючи, що у позовних вимогах [PERSON] про визнання права власності на ? частину спірного домоволодіння та на ? частину спірної ділянки слід відмовити за підстав, наведених вище, рішення суду не впливає на обсяг прав нових власників домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки за вказаною адресою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Таким чином, оскільки майно в натурі відсутнє, в позовних вимогах про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину спірного домоволодіння та земельної ділянки слід відмовити, при цьому, з огляду на встановлене істотне порушення відповідачем спадкового права позивача, що завдало йому істотної майнової шкоди, підлягає стягненню на користь позивача з відповідача ? частина вартості відчуженого відповідачем домоволодіння та земельної ділянки, виходячи з звіту про експертну грошову оцінку від 19.05.2008 р. у сумі (1550400:2) 775200 грн. та у сумі (96511:2) 48255,5 грн. за 12 частину домоволодіння. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial