Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10.11.2008 року між ним та відповідачем [PERSON] в присутності [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білаковським К.О., відповідно до якого він передав, а відповідач прийняв кошти в сумі 1500000 грн. Згідно п.1.1 договору позика надавалась за цільовим призначенням - для оплати та отримання ліцензії на надання послуг з технічного обслуговування і експлуатації телемереж ТОВ «ЦЕНТР МІЖНАРОДНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА». Відповідно до п.2.1 договору позика надається строком до 10.12.2008 року. В зв'язку з порушенням [PERSON] зобов'язань щодо своєчасного повернення грошових коштів він неодноразово звертався до останнього з вимогою щодо повернення коштів та 03.01.2013 року отримав письмову заяву від [PERSON], в якій останній підтверджував факт заборгованості та повідомив про виконання зобов'язання найближчим часом. Але, станом на день звернення до суду з позовом, грошові кошти повернуто не було. [PERSON] було відомо про факт укладання [PERSON] договору позики, даний договір вона не оскаржувала та навпаки під час його укладання, як дружина, дала особисту письмову згоду на укладання договору, чим фактично підтвердила, що отримані за договором кошти в подальшому будуть використані в інтересах сім'ї. З урахуванням зазначеного, позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за договором позики в сумі 220067 грн. 94 коп., з яких: 150000 грн. - сума основного боргу, 23289 грн. 04 коп. три відсотки річних та 46778 грн. 90 коп. інфляційні витрати, нараховані відповідно до ст.625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити останній в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, заявлених до останньої, посилаючись на те, що на момент укладання договору позики шлюб між відповідачами було розірвано, спільне господарство не велось та отримані [PERSON] за договором позики кошти використовувались останнім не в інтересах сім'ї. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білаковським К.О., відповідно до п.1.2 якого позивач надав [PERSON] в позику кошти в сумі 1500000 грн. Згідно п.1.1 договору позика надавалась за цільовим призначенням - для оплати та отримання ліцензії на надання послуг з технічного обслуговування і експлуатації телемереж ТОВ «ЦЕНТР МІЖНАРОДНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА». А відповідно до п.2.1 договору позика надається строком до 10.12.2008 року. Згідно п.2.2 договору сторони підтвердили, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші в розмірі, що передбачено п.1.2 цього договору на момент його оформлення. Під час укладання цього договору відповідачкою [PERSON] було надано заяву, в якій остання надала згоду її чоловікові [PERSON] на укладання, підписання ним договору позики та отримання у позику грошей в сумі 150000 грн. від громадянина [PERSON] При цьому, погоджується на те, щоб умови договору (в тому числі і сума договору) визначались її чоловіком самостійно. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Враховуючи зазначені вище положення закону, той факт, що відповідач у визначений в договорі позики строк отримані у позику кошти не повернув, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 150000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням зазначених положень ЦК України суд також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 23289 грн. 04 коп. за період з 10.12.2008 року по 10.02.2014 року та інфляційних витрат в сумі 46778 грн. 90 коп. за період з 10.12.2008 року по 10.01.2014 року, погоджуючись з письмовим розрахунком вказаних сум, наведених позивачем у додатках до позову. Вирішуючи питання щодо стягнення коштів в солідарному порядку з відповідачів суд враховує наступне. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.09.2008 року, що набрало законної сили 16.09.2008 року шлюбі між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно відмітки в паспорті [PERSON] державна реєстрація розірвання шлюбу між останніми проведена 13.11.2009 року Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №206. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що на момент укладення договору позики шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням суду, що набрало законної сили, а також виходячи із цільового призначення використання коштів, визначеного в п.1.1 договору позики, отримані [PERSON] за цим договором кошти в силу ст.ст.60,61 СК України не є такими, що є спільної сумісною власністю подружжя а договір не можна вважати таким, що укладений в інтересах сім'ї. А факт здійснення державної реєстрації розірвання шлюбу після укладення договору позики та надання [PERSON] в зв'язку з цим письмової згоди на укладення договору, в силу зазначених вище обставин не породжує для неї згідно ст.65 СК України обов'язків щодо повернення коштів за договором позики. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, стягнувши на користь позивача з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.11.2008 року в сумі 220067 грн. 94 коп., з яких: основний борг в сумі 150000 грн., три відсотки річних в сумі 23289 грн. 04 коп., інфляційні витрати в сумі 46778 грн. 90 коп. В частині заявлених позовних вимог до відповідачки [PERSON] в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 2200 грн. 68 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial