Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ТОВ «Товари народного вжитку» про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи свої вимоги тим, що з 10.02.2009 року до 28.01.2013 року він працював у ТОВ «ТНВ» на посаді електромонтера IV розряду. 28.01.2013 року був звільнен на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, в день звільнення йому було нараховане заробітну плату за період з червня 2012 року по січень 2013 року в сумі 20 211 грн. 04 коп., яка не була йому виплачена при звільнені, а тому позивач вважає, що відповідно до вимог ст.117 КЗпП України відповідач повинен йому виплатити компенсацію за час затримки розрахунку за весь час затримки розрахунку, починаючи з часу виникнення заборгованості по виплаті заробітної плати, а саме, з 28.01.2013 року по січень 2014 року. В судове засідання позивач не з'явився від нього надійшла письмова заява про слухання справи за його відсутності, наполягав на задоволені позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності проти заявлених позовних вимог заперечує повністю, та просить відмовити у позові у повному обсязі. В своїх письмових запереченнях відповідач посилається на те, що позивач у день звільнення не працював та його звернень до відповідача щодо виплати належних йому сум не було. Крім того, згідно з постановою головного державного виконавця ВДВС Мелітопольського МРУЮ від 15.01.2013 року грошові кошти відповідача на усіх банківських рахунках було арештовано, а з 11.04.2013 року і у касі підприємства, у зв'язку з чим, з цього моменту взагалі не було жодної можливості розраховуватися за фінансовими зобов'язаннями. Тобто, затримка з виплати заробітної плати сталася не з причини небажання роботодавця розрахуватись з робітником, а у зв'язку з наявністю об'єктивних обставин та скрутним фінансовим становищем. Тому відповідач вважає, що оскільки вина відповідача у затримці виплати заробітної плати позивачем не доведена, тому підстав для виплати компенсації немає, а тому і доводи позивача про сам факт неправомірності або незаконності дій відповідача є хибним. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Так, позивач з 10.02.2009 року до 28.01.2013 року працював у ТОВ «ТНВ» на посаді електромонтера IV розряду, що підтверджується копією трудової книжки, (а.с.6). Наказом № 49 від 28.01.2013 року позивач був звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, (а.с.6). Вказані обставини не заперечувалися сторонами, а також підтверджуються наданими сторонами доказами: копією трудової книжки та копією особової картки позивача. На час звільнення позивач мав отримати від товариства заборгованість за раніше відпрацьований час у сумі 20 211, 04 коп., про що свідчить копія довідки заборгованості по виплати заробітної плати, (а.с.5). 08 лютого 2013 року за зверненням позивача до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області був виданий судовий наказ про стягнення з ТОВ «ТНВ» на його користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 20 211 грн. 04 коп., та відкрито виконавче провадження, про що свідчить, копія судового наказу, (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи вказана сума позивачу не сплачена та відповідачем не надано доказів, що заборгованість по заробітній платі виплачена. З позицією представника відповідача, стосовно того, що грошові кошти відповідача на усіх банківських рахунках було арештовано, а з 11.04.2013 року у касі підприємства взагалі не було жодної можливості розрахуватися за фінансовими зобов'язаннями, суд не може погодитися, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. До того ж, заборгованість по сплаті позивачу заробітної плати виникла у підприємства ще з серпня 2012 року, а згідно заперечень представника відповідача вбачається, що арешт на рахунки ТОВ «ТНВ» був накладений тільки з 15 січня 2013 року. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку). Позивачем не зазначено підстав, передбачених чинним законодавством, для обчислення компенсації з застосуванням кількості саме календарних днів. Суд вважає, що розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати на час звільнення [PERSON], що складений позивачем відповідає вимогам встановленого Порядку обчислення та співпадає з розрахунком середньомісячної та середньоденної заробітної плати, що був наданий представником відповідача, а тому правомірно застосований позивачем при обчисленні належної йому до виплати компенсації. Середньомісячна заробітна плата нарахування за останні два місяця становить: Листопад - 7 833,87 грн. + грудень - 3 532,97 грн./2=5 683,39 грн. Середньоденна заробітна плата складає: 5 683,39 грн. (середньомісячна заробітна плата)/30(днів)=189,44 грн. Компенсація за невиплату заробітної плати, слід стягувати за 12 місяців, а саме: Лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2013 року, та січень 2014 року. 5 683,39 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 12 (місяців) = 68 200 гривень 74 копійок (компенсація за невиплату заробітної плати). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації за час затримки виплати розрахунку при звільненні, виходячи з кількості робочих днів за весь період затримки, починаючи з 28.01.2013 року по та по день подання позову, 28 січня 2014 року. Тож, стягненню з відповідача підлягає 68 200,74 гривень за 12 місяців, відповідно до розрахунку: 5 683,39 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 12 (місяців) = 68 200 гривень 74 копійок (компенсація за невиплату заробітної плати). На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved