Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що у 1987 році виконавчим комітетом Вільнянської районної Ради народних депутатів Запорізькому металургійному комбінату « Запоріжсталь» був виданий державний акт на право користування землею за № 012791, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право користування землею за № 155 на площу земельної ділянки 4,4 га для організації колективного саду. 14.04.1988 році зареєстроване Садівниче товариство «Локомотив» комбінату «Запоріжсталь», яке є користувачем земельної ділянки площею 4,4 га, розташованої на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Відповідно до довідки СТ « Локомотив» позивач є членом вказаного товариства починаючи з 1998 року та користується земельною ділянкою № 60 площею 0,0413 га. Розпорядженням голови Вільнянської РДА від 28.03.2012 року № 169 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок членам С\\Т « Локомотив» позивачу надано дозвіл на виготовлення відповідної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок із земель с/т « Локомотив» для ведення садівництва на території Люцернянської сільської ради на земельну ділянку площею 0,0413 га, номер ділянки 60. На виконання вказаного розпорядження позивачем замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою. Земельній ділянці № 60 площею 0,0413 присвоєно кадастровий номер 2321582700:03:001:0848, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру за № НВ-2303706922017, який сформований 13.11.2017 року. Позивач вказує, що починаючи з 1998 року по теперішній час він добросовісно, безперервно володіє та користується вказаною земельною ділянкою, обробляє її, здійснює відповідні платежі за користування землею. Тобто позивач є користувачем земельної ділянки більше 15 років та вважає, що правомірно набув право власності на цю земельну ділянку. Відповідач по справі Вільнянська района державна адміністрація у своїх поясненях вказує, що не заперечує проти задоволення вимог, позивач є користувачем вказаної земельної ділянки починаючи з 1998 року. Садівниче товариство « Локомотив» комбінату « Запоріжсталь», Люцернянська сільська рада пояснень на позов суду не надіслали. Суд розглянув справу в порядку заочного провадження. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з у звязку з наступним. Судом встановлено, що у 1987 році виконавчим комітетом Вільнянської районної Ради народних депутатів Запорізькому металургійному комбінату « Запоріжсталь» був виданий державний акт на право користування землею за № 012791, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право користування землею за № 155 на площу земельної ділянки 4,4 га для організації колективного саду. 14.04.1988 році зареєстроване Садівниче товариство « Локомотив» комбінату « Запоріжсталь», яке є користувачем земельної ділянки площею 4,4 га, розташованої на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Відповідно до довідки СТ « Локомотив» позивач є членом вказаного товариства починаючи з 1998 року та користується земельною ділянкою № 60 площею 0,0413 га. Розпорядженням голови Вільнянської РДА від 28.03.2012 року № 169 « Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок членам С\\Т « Локомотив» позивачу надано дозвіл на виготовлення відповідної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок із земель с/т « Локомотив» для ведення садівництва на території Люцернянської сільської ради на земельну ділянку площею 0,0413 га, номер ділянки 60. На виконання вказаного розпорядження позивачем замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою. Земельній ділянці № 60 площею 0,0413 присвоєно кадастровий номер 2321582700:03:001:0848, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру за № НВ-2303706922017, який сформований 13.11.2017 року. Позивач вказує, що починаючи з 1998 року по теперішній час він добросовісно, безперервно володіє та користується вказаною земельною ділянкою, обробляє її, здійснює відповідні платежі за користування землею. Тобто позивач є користувачем земельної ділянки більше 15 років та вважає, що правомірно набув право власності на цю земельну ділянку. Відповідно до п. «в» частини 3 ст. 122 Земельного Кодексу України, районі державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення індивідуального дачного будівництва. Частиною 1 ст. 79-1 Земельного Кодексу передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об»екта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Частиною 4 статті 79-! Земельного Кодексу України передбачено, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру. Відповідно до постанови КМУ від 17.10.2012 року № 1051 « Про ведення Державного земельного Кадастру» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складання документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування ( у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку ( пункт 107). Частинами 1,2,3 статті Закону України « Про державний земельний кадастр» встановлено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок єдиною на всій території України. Разом з тим, частиною 5 вказаної статті визначено, що кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Пунктом 75 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 визначений порядок внесення відомостей до Державного земельного кадастру, а саме: у разі відповідності поданих документів, зазначених у пункті 69 цього порядку, вимогам, зазначеним у пункті 67 цього порядку, та електронного документа вимогам, зазначеним у пункті 74 цього порядку, Державний кадастровий реєстратор: 1)За допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру вносить електронний документ та відомості, які він містить, до Державного земельного кадастру. 2)Робить на титульному аркуші документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалах документації із землеустрою та оцінки земель, що містять графічне зображення об»єктів Державного земельного кадастру, аркушах відомостей про координати поворотних точок їх меж, частин, обмежень, угідь позначку про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей ( змін до них) до Державного земельного кадастру за формою згідно з додатком 15. 3)Присвоює за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру земельній ділянці, що реєструється, кадастровий номер та у випадках, зазначених у пунктах 107-161 цього порядку, відкриває Поземельну книгу ( вносить відповідні записи до неї). 4)Виготовляє у випадках, зазначених у пунктах 162-199 цього порядку, витяг з Державного земельного кадастру для підтвердження внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. 5)Оприлюднює інформацію про внесення відомостей до Державного земельного кадастру згідно з пунктом 88 цього Порядку та відповідні відомості про об»єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку 6)Повертає заявникові документацію із землеустрою та оцінки земель з проставленою позначкою про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Проставлення Державним кадастровим реєстратором зазначеної позначки є підставою для передачі відповідної документації на затвердження органу державної влади або органу місцевого самоврядування ( у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню даним органом). На технічній документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та кадастровому плані технічної документації, яка є невід»емною частиною, державним кадастровим реєстратором проставлено штамп ( відмітку) про здійснення державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об»ектами права державної та комунальної власності відповідно до закону. За визначенням ст. 11 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Підставами виникнення цивільних права та обов»язків, зокрема є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової ( матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов»язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов»язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Статею 325 ЦК України визначається прав приватної власності, за визначенням якої суб»ектами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь_ якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть Їм належати. Склад, кількость та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Право державної власності та комунальної власності визначено ст. ст. 326,327 ЦК України. В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року відповідно до ч.1 статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п»яти років, набуває право власності на майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов»язаних із набуттям права власності за набувальною давністю повинно враховуватися зокрема таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред»явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не преривається ( частина третя статті 344 ЦК). Не преривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є ( частина друга статті 344). Згідно п. 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року враховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Згідно п. 13 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року можливість пред»явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв»язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв»язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно за набувальною давністю. За визначенням ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей ( нерухоме майно, нерухомість) належить земельні ділянки, а також об»екти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власності або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюються у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власності або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК ( У власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 6 жовтня 1998 р. № 161-Х1У « про оренду землі» - ( в оренду). Статтею 116 ЗК України визначено підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності, де зазначається, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх воно важень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Суб»ектами права власності, визначенні статею 318 ЦК України є Український народ та інші учасники цивільних правовідносин, визначених статтею 2 цього Кодексу. Усі суб»екти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб»єкти публічного права. Згідно зі ст.. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини ( цивільна відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. За визначенням ч.3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 4 ЦК України визначені акти цивільного законодавства України, відповідно до якої основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цього Кодексу ( далі- закон). Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов»язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. В силу ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини ( аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства ( аналогія права). За нормами ЦК підставами виникнення ( набуття) права власності є різні правопороджуючі факти, або правовідносини. Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяються на дві групи: первині, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття прав власності належать, зокрема набуття права власності за набувальною давністю на окремі об»екти ( ст. 344 ЦК). До похідних способів належить набуття цього права на підставі правочинів ( ст.. 344 ЦК). В порядку спадкування після смерті громадянина ( ст. 1216 ЦК). В порядку правонаступництва при реорганізації юридичної особи ( ч.2 ст. 104, ст. 107,109 ЦК). У випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності ( ст. 345 ЦК). Похідними способами набуття права власності зазвичай є різні договори: купівлі- продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб чи публічно- правових утворень. Підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Зазначені способи виникнення права власності використовуються будь- якими суб»ектами цивільного права. ( Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ. Верховний суд України). На підставі наведеного та

Outcome: approved