Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона проживала в шлюбі з [PERSON] Від шлюбу народився син [PERSON] який проживає разом з позивачем в житловому будинку. Вказаний шлюб було розірвано 08 квітня 1985 року, але вони не припиняли сумісного проживання до дня смерті [PERSON], тобто до 08 вересня 2014 року. У 1981 року було збудовано будинок, але ні на земельну ділянку ні на житловий будинок правовстановлюючі документи не оформлялись. [PERSON] намагається вигнати її з будинку заявляючи, що дім є його власністю, оскільки він є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач, який належним чином був неодноразово повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, та від нього не надійшло повідомлення про причини неявки. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 271946, позивач та [PERSON] 11 лютого 1973 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 6. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 136850, вказаний шлюб було розірвано. Згідно довідки Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області № 761 від 22 червня 2017 року, позивач з дня реєстрації шлюбу і по день смерті 08 вересня 2014 року проживала разом з чоловіком [PERSON] однією сімєю як чоловік та дружина. Згідно довідки Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області № 760 від 22 червня 2017 року, згідно з записом в по господарській книзі за 2011-2015 роки, № 18 стор. 73, житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, вул. Меліоративна, 49, побудований в 1981 році. Згідно довідки Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області № 762 від 22 червня 2017 року, відповідно до запису в по господарській книзі № 18 на стор. 73 рахується будинок № 49 з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці розміром 0,27 га, по вулиці Меліоративна в с. Троїцьке Біляївського району, Одеської області і належить [PERSON], який помер 08 вересня 2014 року. Згідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 384508, [PERSON] помер 08 вересня 2014 року, актовий запис № 1072. Згідно до листа Біляївської районної державної нотаріальної контори № 3959/01-16 від 12 жовтня 2017 року, за 2014-2017 роки спадкова справа до майна [PERSON], померлого 08 вересня 2014 року згідно даних спадкового реєстру не заводилась. Статті\~57,\~60 СК України\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості\~СК України містить винятки із загального правила. Відповідно до п. 3 ч. 1\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у\~статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування\~статті 60 СК України\~та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Для визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя, необхідно встановлення, що майно за час шлюбу набуте саме за кошти які належали особисто одному із подружжя. Стороною позивача не доведено та не надано жодних доказів, що під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON], джерелом набуття вказаного будинку була спільна праця чи кошти, так як згідно довідки сільської ради будинок належить саме [PERSON]. Згідно зі ст. 1258 та 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач вказує, що відповідачем по справі є їх спільний с [PERSON] син, але жодних доказів на підтвердження вказаної підстави не надано. Так як зміст позову - це вказівка позивача на спосіб захисту свого права не вказано як порушуються, невизнаються або оспорюються права позивача саме відповідачем, взагалі немає посилання на докази спору саме між сторонами. Згідно до ст. 76 ч. 1 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до Статті 80 ч. 1,2 ЦПК України , достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно до Статті 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин та вимог викладених в позові. Недостатність доказів не дає можливості суду вважати викладені обставини в позові достатніми та достовірними, тому у позові слід відмовити. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed