Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недостовірною інформацію, що особисто публічно поширена відповідачем 10 листопада 2015 року приблизно об 11:15 год. під час проведення першої сесії Новомосковської міської ради VII скликання в будівлі Новомосковської міської ради, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Радянська, 14 та зобовязати відповідача особисто спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію шляхом розміщення в Газеті «Новомосковська правда» оголошення із резолютивною частиною рішення по цій справі. Стягнути з відповідача на користь позивача 90000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач, який є депутатом Новомосковської міської ради VII скликання та обраний секретарем Новомосковської міської ради, посилається на те що, 10 листопада 2015 року приблизно об 11:15 год. під час проведення першої сесії Новомосковської міської ради VII скликання в будівлі Новомосковської міської ради, що розташована за адресою м. Новомосковськ, вул. Радянська, 14, відповідач - [PERSON] - особисто публічно за присутності великої кількості осіб поширила про позивача недостовірну негативну інформацію, наступного змісту: «Я прошу людей, прошу, прошу вислухайте, хто такий [PERSON], скільки в районі землі з його подачі забрано в людей. В кого єсть державні акти право власності фермерські землі, договора оренди, які не були, що таке, це з Вашої подачі проведена незаконна Інвентаризація землі. Люди, депутати думайте про кого ви зараз будете голосувать і що це взагалі зараз відбувається. [PERSON], [PERSON] продав, продав, взяв, вкрав, я не знаю ну це не як була інвентаризація землі в Новомосковському районі ви розумієте». Вказує, що поширена інформація, яка публічно розповсюджена відповідачем, містить твердження, висловлювання та негативну інформацію, які не відповідають дійсності, зачіпає інтереси позивача оскільки є неправдивою, та шкодить його діловій репутації, принижує його честь та гідність, а тому негативно характеризує його особисті та ділові якості. Розповсюджена інформація перевірена відповідачем не була, що дало змогу поширити недостовірну інформацію. Зазначає, що публічно розповсюджена відповідачем недостовірна інформація на сесії Новомосковської міської ради, має бути визнана судом недостовірною та підлягає спростуванню тим же способом, у який була розповсюджена ця недостовірна інформація, а саме відповідач має особисто та публічно спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію на найближчий сесії Новомосковської міської ради після набрання рішенням суду законної сили. Оскільки розповсюджена відповідачем недостовірна інформація мала для позивача негативний вплив саме у місті Новомосковську, вказує, що найефективнішим способом спростування недостовірної інформації є розміщення відповідачем відповідного оголошення в Газеті «Новомосковська правда», яка є одним із провідних друкованих засобів масової інформації в місті Новомосковську. Крім того, внаслідок розповсюдження відповідачем недостовірної негативної інформації позивачу завдана моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях, у зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, душевних стражданнях, у зв'язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації, через що вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральних страждань та переживань, оскільки відповідач принизив його перед іншими людьми та поширив відомості стосовно нього. Вважає, що компенсація за завдану моральну шкоду складає 90000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, що заявлені в позові. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки представника позивача, який в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд доходить наступних висновків. З урахуванням положень ч.2 ст.61 ЦПК України, судом встановлено, що позивач обраний депутатом Новомосковської міської ради VII скликання (www.cvk.gov.ua/pls/vm2015PVM058PID112=30&PID102=4392&PF7691=4392&PT001F01=101&rej=0&pt00_t001f01=100). 10 листопада 2015 року приблизно об 11:15 год. під час проведення першої сесії Новомосковської міської ради VII скликання в будівлі Новомосковської міської ради, що розташована за адресою м. Новомосковськ, вул. Радянська, 14, [PERSON] виступила з промовою, яка містила висловлювання наступного змісту: «Я прошу людей, прошу, прошу вислухайте, хто такий [PERSON], скільки в районі землі з його подачі забрано в людей. В кого єсть державні акти право власності фермерські землі, договора оренди, які не були, що таке, це з Вашої подачі проведена незаконна Інвентаризація землі. Люди, депутати думайте про кого ви зараз будете голосувать і що це взагалі зараз відбувається. [PERSON], [PERSON] продав, продав, взяв, вкрав, я не знаю ну це не як була інвентаризація землі в Новомосковському районі ви розумієте». Зазначена промова зафіксована на відеозаписі, долученому до матеріалів справи та дослідженому судом в судовому засіданні. Частиною 4 статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У абзацах 1, 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року розяснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Отже, як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При вирішенні позову, суд враховує те, що позивач в силу обрання його до складу виборного органу є публічною особою. Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З огляду на викладене, аналізуючи зміст оспорюваних висловлювань, з урахуванням мовностилістичних засобів, за допомогою яких оголошена інформація, яка в цілому містить припущення та заклики до не голосування за публічну особу, суд приходить до висновку, що оскаржувана інформація, на яку позивач посилається в своєму позові, як на недостовірну та таку, що зачіпає його інтереси, оскільки є неправдивою, шкодить його діловій репутації і принижує його честь та гідність, а тому негативно характеризує його особисті та ділові якості, не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. Тому на підставі ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. В своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Так, у рішенні у справі Lingens v. Austria, Європейський Суд зазначив, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. А межі допустимої критики відносно політичного діяча, як такого, ширше, ніж відносно приватної особи. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації та її спростування, відшкодування моральної шкоди, необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України та з урахуванням результату розгляду справи судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed