Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що 20 жовтня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11060143, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті з лімітом 10500 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 20 жовтня 2016 року згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 10 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Також, сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбаченої договором. Погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. В подальшому між позивачем та позичальником неодноразово укладались додаткові угоди до вище вказаного кредитного договору, відповідно до яких змінювався графік погашення кредиту, процентна ставка та строки сплати процентів та було встановлено ануїтентний платіж в розмірі 162,13 дол. США зі строком сплати 25 числа кожного місяця, змінено форму кредитування з кредитної лінії на кредит без права отримання позичальником нових траншів. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вище вказаним договором 20 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки до якого в подальшому вносились також зміни шляхом укладення додаткової угоди. Вказував на те, що відповідач [PERSON] належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого на його адресу направлялись досудові вимоги, які залишені без належного реагування. Таким чином, станом на 25.07.2014 року за позичальником рахується заборгованість у розмірі 5724,63 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25.07.2014 року становить 66880,06 грн. та складається з наступного: 5214,33 дол. США (60918,32 грн.) - кредитна заборгованість; 383,01 дол. США (4474,65 грн.) - заборгованість по процентам; 105,28 дол. США (1229,97 грн.) - пеня за прострочення сплати кредиту; 22,01 дол. США (257,12 грн.) - пеня за прострочення сплати процентів. У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість в розмірі 724,63 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25.07.2014 року становить 66880,06 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав суму заборгованості вказану у позовній заяві та не заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, про причини своєї неявки суд не повідомила та не надала відповідного клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню та заяву відповідача про визнання позову слід прийняти. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 20.10.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №11060143, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті з лімітом 10500 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 20 жовтня 2016 року згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 10 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Також, сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбаченої договором. Погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору (а/с 5). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що в подальшому між позичальником та банком неодноразово укладались додаткові угоди до зазначеного кредитного договору. Так, 11 червня 2007 року між Банком та позичальником укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, відповідно до умов якої, встановлено процентну ставку по кредиту в розмірі 13,5 % річних (а/с 13). 15 січня 2009 року між тими сторонами укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору, відповідно до умов якої, змінено строки сплати процентів з 01 по 25 число кожного місяця (а/с 14) 02 лютого 2009 року між тими сторонами укладено додаткову угоду №4 до кредитного договору, відповідно до умов якої, змінено графік погашення кредиту (а/с 18) 10 серпня 2009 року між тими сторонами укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору, відповідно до умов якої, викладено графік погашення кредиту в новій редакції (а/с 22) 25 серпня 2010 року між тими сторонами укладено додаткову угоду №6 до кредитного договору, відповідно до умов якої змінено схему погашення кредиту на ануїтетну, встановлено ануїтетний платіж в розмірі 162,12 доларів США, зі строком сплати 25-го числа кожного місяця. Змінено форму кредитування з кредитної лінії на кредит, без права отримання Позичальником нових траншів. Сторони домовились що для ідентифікації договору може використовуватись як номер договору зазначений при його укладенні, а саме № 11060143, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку № 11060143001 (а/с 26). Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним вище кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, що виникли із кредитного договору №11060143 від 20.10.2006 року (а/с 28). Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості за кредитом, протягом дії кредитного договору позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого у нього станом на 25.07.2014 року за позичальником рахується заборгованість у розмірі 5724,63 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25.07.2014 року становить 66880,06 грн. та складається з наступного: 5214,33 дол. США (60918,32 грн.) - кредитна заборгованість; 383,01 дол. США (4474,65 грн.) - заборгованість по процентам; 105,28 дол. США (1229,97 грн.) - пеня за прострочення сплати кредиту; 22,01 дол. США (257,12 грн.) - пеня за прострочення сплати процентів (а/с 30). Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідачів з досудовою вимогою про погашення наявної заборгованості, проте останні належним чином на вказані вимоги банку не відреагували (а/с 42,43). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного саме між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань повинен нести в повному об'ємі відповідач. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved