Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він до 01.07.2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які мешкають разом з відповідачем на території, яка тимчасово не підконтрольна владі України, а саме в м. Первомайську Луганської області. У червні 2016 року позивач переїхав до м. Золоте Луганської області, відповідач не дозволила йому взяти із собою дітей, а у вересні 2016 року купив собі житловий будинок в с. Новопетрівка Бердянського району Запорізької області, де і проживає на теперішній час. Вказаний будинок знаходиться біля моря, а тому він має бажання періодично забирати дітей до себе з метою їх оздоровлення, а також повезти їх за кордон з метою відпочинку та розширення їх кругозору. Відповідач хоч ї бажає надати позивачу дозвіл на вивезення дітей через лінію зіткнення та за кордон без її супроводу, однак відмовляється від виїзду на контрольовану територію України. Посилаючись на наведене, просив суд: -надати дозвіл неповнолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на перетинання лінії розмежування в зоні проведення антитерористичної операції в межах Луганської та Донецької областей України, та на виїзди за межі території України в його супроводі без нотаріально посвідченої згоди та супроводу [PERSON] з моменту винесення рішення та до досягнення дітьми 16-річного віку; -надати дозвіл [PERSON], [INFO], на оформлення усіх, пов'язаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за межі України неповнолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди [PERSON], [INFO]. В підготовче судове засідання позивач та його представник не з'явилися, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, представник позивача надав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. В підготовче судове засідання відповідач не з'явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала. Впідготовче судове засідання представник Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі, а також пояснення, згідно яких, беручи до уваги інтереси дітей, вважає можливим задовольнити позовні вимоги. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, однак вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS],та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS], , що підтверджується копією паспорту та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.05.2016 року № 2399011393 (а.с. 5-6, 13). [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.8-9, 47-49). [INFO] народився [PERSON], батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження, виданим 13.07.2016 року Попаснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганської області, актовий запис № 49 (а.с.11). [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження, виданим 13.07.2016 року Попаснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганської області, актовий запис № 50 (а.с.12). Відповідно до рішення Первомайського міського суду Луганської області від 01.07.2014 року, яке набрало законної сили 12.07.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1414, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.09.2016 року № 68965156, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1415 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.09.2016 року № 68949284 (а.с. 14-20). Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного інспектором та касиром виконкому Оселинківської сільської ради, а також та старостою Новопетрівського старостинського округу сіл Новопетрівка, Старопетрівка, Куликівське від 07.05.2018 року, [PERSON] має належні умови для перебування та розвитку неповнолітніх дітей (а.с. 52). За правилами ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Вимоги ст.ст. 150, 152, 155 СК України передбачають гарантоване право дитини на належне батьківське виховання, обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини. Стаття 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статті 6, 31 Закону України «Про охорону дитинства» визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р. (далі - Конвенція) Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції передбачає, що право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст. 31 Конвенції, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом, поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою КМУ від 07.05.2014 року №152. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним або обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також, згідно ст. 10 цієї Конвенції держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. А у відповідності до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 якими, зокрема п. п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дітей на тимчасово окуповану територію без згоди та супроводу матері, не позбавленої батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер. Оскільки позивач позбавлений можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дітей на тимчасово неконтрольовану територію України та за межі України, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та вважає можливим надати дозвіл строком на один рік на перетинання [PERSON] та [PERSON] тимчасово окупованої території України та державного кордону України у супроводі батька [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу матері [PERSON]. Однак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині виїзду/в'їзду на тимчасово окуповану територію України та за межі України дітьми до досягнення 16 - річного віку з огляду на недоведеність та необгрунтованість позивачем нагальної потреби та відповідності інтересам дітей знаходження на зазначених територіях досить тривалого часу.

Outcome: partial