Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого на ім'я [PERSON] недійсним і скасувати його, та визнати договір дарування даної квартири посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С., зареєстрованим [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], недійсним та скасувати його. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] в 1993 році при оформлені приватизації на частину квартири площею 44.4 кв.м. оформила свідоцтво про право власності на житло тільки на себе, а фактично при цьому приватизаційні документи виготовлялися на двох осіб - [PERSON] та [PERSON] Тобто в 1993 році в приватизацію квартири увійшов і він, оскільки був зареєстрований разом з нею в зазначеній частині квартири. В 2014 році позивач дізнався, що [PERSON] подарувала квартиру його братові, тобто крім своєї частки вона подарувала і належну за законом його частку квартири. Вважає, що свідоцтво [PERSON] отримала незаконно, тому і договір дарування є незаконним. 11 вересня 2014 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати свідоцтво про право власності на частину квартири площею 44,4 кв.м. у будинку [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON], недійсним та скасувати його(а.с 83-85). Позивач 19 вересня 2014 року подав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати право власності за ним половини квартири 44,4кв.м. та визнати свідоцтво про право власності на житло недійсним та скасувати договір дарування квартири (а.с.90-91). Ухвалами суду від 30.09.2014 та від 19.11.2014 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Болехівської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та скасування договору дарування квартири в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмету спору орган приватизації Болехівської міської ради та ОКП Івано-Франківське ОБТІ, приватного нотаріуса Барабаш Р. С. Відповідачка [PERSON] подала суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру. Вимоги позову обґрунтовує тим, що в 2001 році було здійснено приватизацію другої частини квартири - площею 36,3 м. кв., яка знаходиться за адресою [ADDRESS], співвласником якої став [PERSON], його батько, дружина і син. На той час вона також була зареєстрована за адресою [ADDRESS], але в дані приватизаційні документи її не було включено. [PERSON] свідомо не повідомляв її про приватизацію частки квартири площею 36,3 м. кв., щоб у такий спосіб усунути її від отримання права власності на її частку. Вважає, що в результаті неправомірних дій [PERSON], були порушені її охоронювані законом права на отримання у власність житла в шляхом приватизації. За таких обставин вважає, що розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності від 2001 року слід скасувати. Враховуючи те, що про наявність розпорядження про приватизацію та свідоцтва право власності на житло вона дізналась тільки у 2014 році, вважає, що строк для звернення до суду з даним позовом не пропущений. В судовому засіданні представник позивача за первинним позовом по дорученню [PERSON] підтримала позов з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача за первинним позовом адвокат Луговий Р.Ю. в судовому засіданні підтримав первинний позов та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, додатково пояснивши, що свідоцтво про право власності на житло від 14 грудня 1993 року, видане головою виконкому на підставі розпорядження від 18 листопада 1993 року, але позивач не вписаний у дане свідоцтво, хоча участь у приватизації в 1993 році прийняли [PERSON] та [PERSON]. Пізніше [PERSON] відчужила всю квартиру оформивши договір дарування. Щодо зустрічного позову, зазначив, що у 2001 році [PERSON] не проводив приватизацію квартири площею 36,3 кв.м., а цим займався його батько. Оскільки відповідачка не залучала до приватизації квартири площею 44,4 кв.м. свого чоловіка, то в свою чергу і він її не залучив до приватизації даної частини квартири площею 36,3 кв.м. Про видане свідоцтво від 14 грудня 1993 року позивачу стало відомо тільки в 2014 році. Представник відповідачів за первинним позовом адвокат Кажук В.Б. в судовому засіданні підтримав зустрічний позов та просив його задоволити, а в задоволенні первинного позову відмовити. Додатково пояснивши, що у 2001 році було здійснено приватизацію другої частини квартири - площею 36,3 м. кв., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] співвласником якої став [PERSON], його батько [PERSON], дружина [PERSON] і син [PERSON] На той час [PERSON] також була зареєстрована за цією адресою, але в приватизаційні документи її не включено. Також зазначає, що приватизація частини квартири площею 44,4 м.кв. здійснювалася [PERSON] ще у листопаді-грудні 1993 року. Після здійснення приватизації даної частки квартири [PERSON] мав доступ до всіх документів, які пов'язані із приватизованою квартирою, проте з 1993 року свідоцтва про право власності на житло не оскаржував, а тому пропустив строк звернення до суду. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримала, у задоволенні первинного позову просила відмовити за спливом строку позовної давності. Представник Болехівської міської ради в судовому засіданні просив у задоволенні первинного позову відмовити застосувавши строк позовної даності про що було подано відповідну заяву (а.с.234). Представник третьої особи ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» в судове засідання не з'явилася подала до суду письмове пояснення, в якому просила розглядати справу у її відсутності. Зазначивши, що згідно архівних приватизаційних матеріалів ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» право власності на [ADDRESS] загальною площею 44,4 кв.м. було зареєстровано за [PERSON] Реєстрації права власності і видача свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1993 р., здійснювалася згідно з розпорядженням органу приватизації 367 від 18.11.1993 р. Оформлення свідоцтва про права власності на житло за [PERSON] було здійснено тому, що на той час існувала практика зазначення в свідоцтвах про право власності на житло власником квартири лиш її наймача. Пізніше, у зв' язку із тим, що невнесенням в свідоцтва про право власності даних інших співвласників квартир порушувалися їх житлові права, органом приватизації, за заявочним принципом, в свідоцтва про право власності вписувались інші співвласники (а.с. 128-133). Представник третьої особи приватний нотаріус Барабаш Р.С. в судове засідання не з'явилася. Подавши до суду заяву в які зазначає, що позов не визнає, просить розглядати справу у її відсутності (а.с.156,182). Представник органу приватизації Болехівської міської ради в судовому засіданні пояснила, що оформлення свідоцтва про права власності на житло за [PERSON] було здійснено тому, що на той час існувала практика зазначення в свідоцтвах про право власності на житло власником квартири лиш її наймача. Однак, в задоволенні первинного позову просила відмовити бо [PERSON] в 2001 році використав право на приватизацію житла. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі та давши їм правову оцінку, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Нормами статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Статтею 60 зазначеного Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється сином [PERSON] відповідачки по справі та [PERSON] і зареєстрований за адресою [ADDRESS], про свідчить копія паспорта (а.с. 9-10). Згідно архівного витягу з протоколу №10 засідання виконкому Болехівської міської Ради депутатів трудящих від 16 травня 1974 року, [PERSON] із сім»єю надано квартиру [ADDRESS] (а.с.237) Рішенням Народного суду Долинського району від 28 травня 1979 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.229). Відповідно до заяви та розпорядження органу приватизації №367 від 18.11.1994р. квартиру [ADDRESS] (площею 44,4кв.м.) приватизували: [PERSON] та її син - [PERSON] (а.с.94,95,131, 132), які згідно довідки від 09 березня 1993 року проживала там (а.с.93). Однак, згідно Свідоцтва про право власності від 14 грудня 1993 року на квартиру [ADDRESS] (площею 44,4кв.м.), вбачається, що її власником є тільки [PERSON] (а.с.15). Тобто при видачі свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1993 року було допущено порушення прав позивача, а саме не зазначено співвласника квартири по [ADDRESS] (площею 44,4кв.м.) - [PERSON], який разом із своєю мамою [PERSON] приватизував її. Позивач про внесення змін чи виправлення описки у зазначеному свідоцтві не звертався. 19 листопада 2013 року [PERSON] подарувала однокімнатну квартиру [ADDRESS] площею 44,4кв.м. відповідачу [PERSON].(а. с. 11-12). З довідки від 17 листопада 2014 року приватного нотаріуса Барабаш Р.С. встановлено, що нею посвідчений договір дарування від 19 листопада 2013 року за реєстровим [NUMBER] та видано свідоцтво про право власності на квартиру за [ADDRESS], де власником в цілому є [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що існує також ще одна квартира [ADDRESS] (площею 36,3 кв.м.). Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] поділили квартиру на дві частини - площею 44,4 та 36,3кв.м., правовстановлюючі документи, які б це підтверджували відсутні. Згідно відповіді Державного Архіву від 18 лютого 2015 року, у протоколах засідань Болехівського міської ради за 1979-1991 роки рішення про розподіл квартири [ADDRESS] на частки 44,4 та 36,3 кв.м. не виявлено. Факт відсутності документів, що підтверджують поділ оспорюваної квартири, не заперечили в судовому засіданні і сторони. Відповідно до заяви та розпорядження органу приватизації №265 від 27 вересня 2001р. квартиру [ADDRESS] (площею 36,3кв.м.) приватизували: [PERSON], його син [PERSON], невістка [PERSON], онук [PERSON] (а.с.206-207), які згідно довідки проживала там (а.с.204). Згідно свідоцтва на право власності від 2001 року квартири [ADDRESS] площею 33,7 кв.м. належить на праві приватної часткової власності - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по ? (а.с. 205). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] року (а.с.1 т.2). Згідно свідоцтва про право власності за законом [PERSON] прийняв спадщину, яка складається з ? частки однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 110). Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. При цьому, п. 5 ст. 5 зазначеного Закону передбачає право громадянина України на приватизацію займаного ним житла безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» двічі використав право на приватизацію житла, а саме: в 1993 році - квартири [ADDRESS] загальною площею 44,4 кв.м., та в 2001 році квартири [ADDRESS] загальною площею 36,3 кв.м. За результатами приватизації в 2001 році внесений у свідоцтво на право власності від 2001 року квартири [ADDRESS] площею 36,3 кв.м. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Зокрема, частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України:«Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам» Представником відповідача в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності, що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач за первинним позови посилається на допущені порушення при видачі свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1993 року на квартиру площею 44,4 кв.м., а позивачі за зустрічним позовом на порушення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» внаслідок проведеної приватизації спірної квартири площею 36,3 кв.м., яка відбулася у 2001 році. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Суд критично оцінює посилання позивача за первинним позовом про те, що йому стало відомо про порушене його право тільки в 2014 році. З наявних у справі матеріалів, а саме: копії облікових карток Болехівського ЖКП (а.с.103)., довідки міграційної служби в Івано-Франківській області Долинський районний сектор (а.с.69); копії паспорта позивача (а.с. 9-10), вбачається, [PERSON], [INFO] неодноразово з 1992-2001 роки здійснював реєстрацію та зняття з реєстрації з оспорюваної квартири, а при здійснення даних дій необхідно подавати правовстановлюючі документи, свідоцтво на право власності на житло. Також при здійсненні приватизації та отриманні свідоцтва про право власності в 2001 році на квартиру [ADDRESS] (а.с.205), та при оформленні свідоцтва на право на спадщину за законом в 2007 році (а.с.110) позивачу було відомо про фактичний поділ квартир на частини та про видане оскаржуване свідоцтво про право власності від 14 грудня 1993 року. Натомість позовна заява подана первинним позивачем до суду тільки 04 липня 2014 році, а зустрічний позов 25 грудня 2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представниками відповідачів у спорі, є підставою для відмови у задоволенні первинного та зустрічного позовів в повному обсязі. На підставі викладеного, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 203, 215, 257, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed